Справа № 300/7584/21
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2022-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2022 р. справа № 300/7584/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області

про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, також - позивачка, ОСОБА_1 ) 24.11.2021 звернулася в суд з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (надалі, також - відповідач, Управління, УДМС України в Івано-Франківській області), в якій просить:

- визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області в частині відмови у вклеюванні до паспорта громадянина України, який виданий на ім`я ОСОБА_1 нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45 років, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області вклеїти до паспорта громадянина України, який виданий на ім`я ОСОБА_1 нову фотокартку в зв`язку з досягненням 45 років, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, в порушення вимог пункту 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за №2503-ХІІ, листом №Т-93/6/2602-21/2614/93-21 від 22.10.2021 відмовлено у вклеюванні в паспорт громадянина України нової фотокартки позивачки у зв`язку із досягненням нею 45-ти років, з посиланням на обставину пропущення нею строку для звернення з дня досягнення такого віку. Згідно вказаного листа, відповідач, посилаючись на підпункт 6 пункту 6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 за №302, зазначив про необхідність проведення обміну паспорта ОСОБА_1 , оскільки позивачка пропустила встановлений законодавством місячний термін звернення, після фактичного досягнення 45-ти річного віку. Окрім того, у зазначеному листі відповідач зазначив про те, що позивачкою не було подано рішення суду, яке є необхідним для вклеювання нової фотокартки. Позивачка вважає, що така відмова прямо порушує її конституційні права, а також права, передбачені статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, оскільки відмова у вклеюванні фотокартки у паспорт громадянина України є втручанням до приватного і сімейного життя. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просить суд позов задовольнити, визнати дії протиправними та зобов`язати відповідача вклеїти до паспорта громадянина України нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45-ти років.

За наслідками виконання позивачкою ухвали про залишення позовної заяви без руху від 29.11.2021 (а.с.16-17), ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.12.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, також - КАС України) (а.с.22-23).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 28.12.2021 (а.с.26-28). Спростовуючи позовні вимоги відповідач вказав на їх необґрунтованість з огляду на таке. За доводами Управління законодавством передбачено можливість вклеювання фотокартки до паспорту громадянина України у формі паспортної книжечки лише у разі звернення громадянина до уповноважених органів влади у місячний строк з дня досягнення 45-річного віку. Однак, позивачка більш, ніж на 20 років пропустила такий строк, у зв`язку з чим, вважає законною відмову у вклеюванні до паспорту фотокартки. Також представниця відповідача зазначила, що Тимчасовим порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2019 №456 встановлено, що третя і п`ята сторінки паспорта передбачені для вклеювання в паспорт додаткових фотокарток при досягненні особою віку 25 або 45 років, а для вклеювання фотокартки при досягненні 66 річного віку, якого досягла позивачка, сторінки відсутні. На підставі наведеного, просила відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, відзив на позовну заяву, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, свідченням чого є наявні в матеріалах справи копії сторінок паспорта серії НОМЕР_1 (а.с.7). Зазначений паспорт громадянина України, виданий 05.12.1998 Верховинським РВ УМВС в Івано-Франківській області у формі паспортної книжечки.

Позивачка 12.10.2021 звернулася до Верховинського відділу УДМС України в Івано-Франківській області із заявою про вклеювання до паспорта громадянина України серія та номер НОМЕР_1 нової фотокартки у зв`язку із досягненням 45-річного віку (а.с.8-10). До даної заяви додано дві фотокартки розміром 35х45 мм та оригінал паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 05.12.1998 Верховинським РВ УМВС в Івано-Франківській області.

За змістом заяви позивачка категорично відмовляється надавати згоду на обробку її персональних даних та на отримання паспорта громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 з безконтактним електронним носієм.

Листом від 22.10.2021 №Т-93/6/2602-21/2614/93-21 Управління відмовило позивачці у вклеюванні фотокартки після досягнення 45-річного віку до паспорта громадянина України серія та номер НОМЕР_1 , посилаючись на обставину пропущення місячного терміну для звернення з дня досягнення вказаного віку та неподання відповідного рішення суду ( а.с. 11 та зворотна сторона). За мотивами відмови, згідно з пунктом 18 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за №2503-XII, для вклеювання до паспорта нових фотокарток громадянин подає документи і фотокартки не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку. А згідно з підпунктом 6 пункту 6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 25.03.2015 за №302 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №795 від 05.10.2018), паспорти громадянина України у формі книжечки, власники яких не звернулись для вклеювання фотокартки протягом одного місяця після досягнення віку, підлягають обміну на паспорт у формі картки.

Не погоджуючись із такою відповіддю суб`єкта владних повноважень, позивачка звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступного.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Правовідносини з приводу предмету адміністративного позову між позивачкою та відповідачем врегульовані положеннями Конституції України, Законом України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 за №2297-VI (надалі, також - Закон №2297-VI), Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 за №5492-VI (надалі, також - Закон №5492-VI), Положенням про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за №2503-XII (надалі, також - Положення №2503-XII, Положення про паспорт громадянина України), Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України" від 14.07.2016 за №1474-VIII (надалі, також - Закон №1474-VIII), постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" від 25.03.2015 за №302 (надалі, також - Постанова №302).

Згідно з приписами статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження й забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Положення Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції гарантується.

Із зазначених конституційних норм, випливає, що встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України).

Положенням статті 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 за №2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положенню частини 2 статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними, і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується з Європейською конвенцією з прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі по тексту також - Конвенція), яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, та згідно із статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійсненні цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

"Приватне життя" охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" - саме такого висновку дійшов Європейський суд з прав людини (надалі по тексту також - ЄСПЛ) у пункті 25 свого рішення в справі "C. проти Бельгії" від 07.08.1996 ("C. v. Belgium", заява №21794/93). Стаття 8 Конвенції "захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом" (пункт 61 рішення ЄСПЛ від 29.04.2001 у справі "Прітті проти Сполученого Королівства" ("Pretty v. United Kingdom", заява №2346/02)).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (пункт 45 рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини" від 13.07.2000 ("Elsholz v. Germany", заява № 25735/94)).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства і судових рішень ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що особа не може зазнавати безпідставного втручання в особисте та сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 за №2235-ІІІ до документів, що підтверджують громадянство України, віднесено паспорт громадянина України.

Відповідно до змісту частини 1 статті 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" паспорт громадянина України відповідно до функціонального призначення є документом, що посвідчує особу і підтверджує громадянство України та оформляється із застосуванням засобів Реєстру.

Частинами 1, 2, 4, 5 статті 14 Закону №5492-VI передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України (частина перша статті 21 Закону №5492-VI).

З наведеного слідує, що саме паспорт є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. У разі відсутності у особи паспорта громадянина України, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Поряд з іншими паспорт громадянина України, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія (частина 3 статті 13 Закону №5492-VІ).

За змістом пунктів 3, 6, 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України №2503-XII від 26.06.1992 бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення. Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Водночас, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" від 25.03.2015 за №302, затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України.

Із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру, відповідно до пункту 2 Постанови №302, запроваджено:

- з 1 січня 2016 року оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII;

- з 1 листопада 2016 року оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Абзацом 6 пункту 3 Постанови №302 визначено, що Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.

В силу вимог підпункту 6 пункту 6 Порядку №302, якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток, здійснюється обмін паспорта.

До безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься інформація, а саме: біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи, що за своєю суттю є персональними даними (пункт 131 Порядку №302).

Позивачка обґрунтовуючи позовні вимоги, вказує на протиправну відмову відповідача у вклеюванні фотокартки у паспорт та примушування її до отримання паспорта у вигляді пластикової картки. Такі дії відповідача, на переконання позивачки, є неправомірним втручанням у її особисте життя з боку держави та порушенням норм Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 за №2297-VI, що спричинить обробку її персональних і конфіденційних даних, без надання особистої згоди.

Як уже зазначалось судом та підтверджується матеріалами справи позивачка категорично відмовилась надавати згоду на обробку персональних даних та отримання паспорта громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 з безконтактним електронним носієм.

Суд зазначає, що невклеювання відповідачем у паспорт громадянина України ОСОБА_1 нової фотокартки у зв`язку із досягненням нею 45-ти років, позбавляє позивачку права на наявність у останньої паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, та залишає тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій.

Наслідком цього може стати необґрунтоване обмеження право громадянина України скористатися можливістю продовження дії паспорта в порядку, визначеному пунктами 8, 12, 15 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, за змістом яких:

- "Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.";

- "Вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25 - і 45-річного віку провадиться у п`ятиденний термін.";

- "Для вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку подаються паспорт і дві фотокартки зазначеного розміру.".

За своєю юридичною природою наслідки отримання нового і продовження діючого вже виданого паспорта мають одинаків правовий зміст - підтвердження особою громадянства України у встановленому законом порядку. Такий порядок, серед іншого, в тому числі врегульований положеннями коментованої Постанови.

Так, згідно з частиною 1 статті 6 Закону №2297-VI, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (стаття 2 Закону №2297-VI).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частини 5, 6 статті 6 вказаного Закону).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу і змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Водночас, законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

У статті 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06 липня 2010 року за №2438-VI, зазначено: "Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у статті 5 і 6 цієї Конвенції; …".

За сталою практикою Європейського суду з прав людини, першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване статтею 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну "закон" є автономним, та до якості "закону" ставляться певні вимоги (пункт 37 рішення ЄСПЛ у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" від 13.07.1995 ("Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom", заява №18139/91). Під терміном "закон" слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" та "передбачуваності".

Таким чином, норми Закону №5492-VI на відміну від норм Положення №2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на наявність паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, наслідком чого є безумовне порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар.

Зазначене може допускати свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції.

Крім того, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження "нагальній суспільній потребі", тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (рішення ЄСПЛ у справі "Свято-Михайлівська парафія проти України" від 14.06.2007; "Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine", заява №77703/01). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельності й статусу тих, кому він адресований (рішення ЄСПЛ у справі "Гропера радіо АГ та інші проти Швейцарії" від 28.03.1990; "Groppera Radio AG and Others v. Switzerland", заява №10890/84).

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як заборона на вклеювання фотокартки у паспорт у формі книжечки, законодавством не передбачена.

Крім того, відповідно до статті 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

ЄСПЛ у своєму рішенні по справі "Х`ю Джордан проти Великої Британії" від 04.05.2001 ("Hugh Jordan v. the United Kingdom", заява № 24746/94) сформулював таку позицію: "Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу".

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №806/3265/17.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що законодавець, приймаючи Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України від 14.07.2016 за №1474-VІІІ, яким внесено зміни до Закону №5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституції України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України.

Таким, чином Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові фактично дійшла висновку, що відповідно до законодавства особа має право вибору: мати паспорт у формі книжечки або ID-картки.

У спірних правовідносинах, відповідач наголошує на пропущенні позивачкою місячного строку звернення за проведенням вклеювання фотокартки у паспорт, що і слугувало підставою для відмови у вклеюванні фотокартки після досягнення 45-річного віку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулася із відповідною заявою з пропуском місячного строку, встановленого підпунктом 6 пункту 6 Порядку №302, оскільки 45 років ОСОБА_1 виповнилось 26 лютого 2000 року, а із заявою до Управління остання звернулась тільки 12.10.2021 (а.с. 7, 8-10).

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували поважність причин тривалого пропуску терміну звернення позивачки до відповідача з вимогою вклеїти нову фотокартку після досягнення 45-ти років.

Таким чином, суд погоджується із доводами відповідача про пропущення позивачкою строку для звернення до територіального підрозділу ДМС України із заявою щодо вклеювання фотокартки в паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку із досягнення 45-річного віку, без поважних причин і це є порушенням вимог підпункту 6 пункту 6 Порядку №302.

Суд вважає, що відмовляючи листом від 22.10.2021 №Т-93/6/2602-21/2614/93-21 у вклеюванні фотокартки після досягнення 45-річного віку до паспорта громадянина України серія та номер НОМЕР_1 , посилаючись на обставину пропущення позивачкою місячного терміну для звернення з дня досягнення вказаного віку відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Законом, тому позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у вклеюванні до паспорта громадянина України, який виданий на ім`я ОСОБА_1 нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45 років є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Поряд з цим суд зазначає, що за порушення позивачкою вимог підпункту 6 пункту 6 Порядку №302 остання може бути притягнута до адміністративної відповідальності, однак це не можна тлумачитися так, що особа взагалі повинна бути позбавлена права на користування паспортом у формі книжечки.

На думку суду, за наявності норми, яка регулює можливість/необхідність вклеювання нового фото у паспорт громадянина України у формі книжечки при досягненні певного віку, недоцільно позбавляти особу такого права лише у зв`язку із пропуском нею строку звернення, а гарантоване право такої особи на заперечення отримувати паспорт нового зразка, не спричиняє загрозу національній безпеці, економічному добробуту або правам людини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 5 грудня 2019 року у справі №420/270/19, від 15 січня 2020 року у справі №620/1043/19 і від 6 лютого 2020 року у справі №480/1430/19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на необхідність застосування у даній справі висновків, сформованих у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №200/2694/19-а, оскільки такі ухвалені у справі щодо інших правовідносин, фактичні обставини яких є відмінними від тих, які встановлені у межах розгляду даної справи. Так, у зазначеній постанові колегія суддів погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що з огляду на встановлені обставини, а саме усне звернення позивачки до відповідача з вимогою щодо здійснення процедури вклеювання фотокартки в паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ з пропуском місячного строку без наявності обставин, що визначені у висновках типової справи №806/3265/17, відповідачем правомірно в межах законодавства відмовлено у задоволенні заяви позивача. При цьому, Верховний Суд вказав, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визнано безпідставними доводи позивачки про застосування до спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду у типовій справі №806/3265/17, оскільки звернення позивачки не було обґрунтовано наявністю релігійних переконань або ж ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.

Натомість, у справі, що розглядається позивачка звернулася до відповідача із заявою встановленого зразка, в якій категорично відмовилася надавати згоду на обробку її персональних даних та на отримання паспорта громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 з безконтактним електронним носієм. Також до поданої заяви долучено дві фотокартки розміром 35х45 мм та оригінал паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

При цьому, суд звертає увагу, що законодавством передбачено певну процедуру вклеювання до паспорта громадянина України зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45 років.

Так, відповідно до пункту 15 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ для вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку подаються паспорт і дві фотокартки зазначеного розміру, розміри яких визначені абзацом 4 пункту 12 Положення №2503-ХІІ.

Водночас за вимогами пункту 2 розділу V Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС від 06.06.2019 за №456 (надалі, також - Тимчасовий порядок, Порядок №456) для вклеювання фотокартки при досягненні віку 25 або 45 років особи, на ім`я якої оформлений паспорт, протягом 30 календарних днів заявник подає працівнику територіального підрозділу заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 x 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку.

Для вклеювання фотокартки при досягненні відповідного віку особа після спливу тридцятиденного строку подає працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 x 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку, та відповідне рішення суду.

З наведених положень пункту 2 розділу V Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України вбачається, що у разі вчасного звернення із заявою про вклеювання фотокартки заявник подає паспорт, дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому віку та відповідно до пунктів 12, 15, 18 Положення №2503-ХІІ очікує на вклеювання фотокартки до 5 днів.

У разі невчасного звернення із заявою про вклеювання фотокартки заявник подає паспорт, дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому віку, рішення суду та відповідно до пунктів 12, 15, 18 Положення №2503-ХІІ очікує на вклеювання фотокартки до 5 днів.

Виходячи із аналізу коментованих норм матеріального права, суд дійшов висновку, що для належного способу захисту прав позивачки слід зобов`язати відповідача вклеїти до паспорта громадянина України із серією та номером НОМЕР_1 зразка 1994 року, який виданий 05.12.1998 на ім`я ОСОБА_1 , нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45 років, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачкою за подання до суду позову немайнового характеру сплачено судовий збір в розмірі 908 гривень, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься квитанція №ПН247890С1 від 09.12.2021 (а.с.1).

Доказів понесення сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, відтак підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки частина сплаченої нею суми судового збору у розмірі 454,00 грн, що пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області вклеїти до паспорта громадянина України із серією та номером НОМЕР_1 зразка 1994 року, який виданий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , нову фотокартку в зв`язку з досягненням 45 років, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за № 2503-ХІІ.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;

відповідач - Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, адреса: вул. Академіка Гнатюка, 29, м. Івано-Франківськ, 76010, .

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.