Справа № 120/718/22-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2022-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 березня 2022 р. Справа № 120/718/22-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обгрунтовано протиправністю прийнятого рішення управлінням щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати позивачу, як судді у відставці щомісячного грошового утримання виходячи із 94% від суддівської винагороди працюючого голови районного суду із загальним стажем роботи 42 роки.

Представником Пенсійного органу надано відзив на адміністративний позов, яким заперечує щодо заявлених позовних вимог. Зазначає, що питання визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці регулюється ч. 3 ст. 142 Закону № 1402, яким визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, розмір щомісячного грошового утримання збільшується на 2% грошового утримання суді.

Таким чином, враховуючи, що позивач має 37 років 6 місяців 13 днів роботи на посаді судді, тому розмір довічного грошового утримання судді у відставці склав 84%.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що починаючи з березня 1979 року позивача обрано суддею в Піщанському районному судді.

В подальшому, починаючи з 22.06.1987 року по 22.09.2016 року позивач працював на посаді судді та одночасно займав адміністративну посаду голови Калинівського районного суду.

Постановою ВРУ від 22.09.2016 року, згідно до ст. 126 Конституції України позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

В подальшому в жовтні 2016 року голова Калинівського районного суду звернувся до Пенсійного фонду із поданням про встановлення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці, який відповідно до довідки Калинівського районного суду № 5 від 07.10.2016 року має загальний стаж роботи на посаді судді 42 роки 1 місяць.

Управлінням Пенсійного фонду України у Калинівському районні позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді, який має загальний стаж роботи на посаді судді 42 роки 1 місяць.

Відповідно рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05.08.2020 року у справі № 120/2817/20 зобов`язано управління Пенсійного фонду здійснити позивачу перерахунок довічного грошового утримання на підставі довідки Калинівського районного суду Вінницької області № 4-35/0326 від 19.02.2020 року, починаючи з 19.02.2020 року відповідно до ч. 3 ст. 142 ЗУ "Про судоустрій та статус суддів".

Однак, станом на 15.10.2020 року позивачу довічне грошове утримання нараховано у розмірі 84% грошового утримання працюючого судді.

12.11.2021 року позивач звернувся із письмовою заявою до управління Пенсійного фонду щодо проведення перерахунку щомісячного грошового утримання крім стажу 37 років 6 місяців 13 днів, зарахувати в стаж роботи на посаді судді період проходження строкової військової служби терміном 2 роки 1 місяць та половину строку за деною формою навчання у вищому юридичному навчальному закладі - юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка, в період з 24.08.1973 року по 27.06.1978 року - 2 роки 5 місяців 2 дні.

09.12.2021 року листом управління відмовило позивачу у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді період проходження строкової військової служби та половину строку за денною формою навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, позивач починаючи з 26.03.1979 року працював суддею та з 22.06.1987 року по 22.09.2016 року одночасно займав адміністративну посаду голови Калинівського районного суду.

22.09.2016 року позивача звільнено у відставку, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя та Наказу № 97-С від 07.10.2016 року.

З жовтня 2016 року позивач перебуває на обліку в головному управлінні ПФУ у Вінницькій області.

Отже, предметом спору у даній справі є питання зарахування до стажу роботи позивача на посаді судді, окрім безпосереднього періоду роботи на посаді судді, ще й періоди проходження строкової військової служби та половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка, в період з 24.08.1973 року по 27.06.1978 року - 2 роки 5 місяців 2 дні, та здійснення перерахунку та виплати щомісячного грошового утримання у розмірі 94 % від суддівської винагороди працюючого голови Калинівського районного суду Вінницької області.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються судоустрій, судочинство, статус суддів. Законом що визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402).

Відповідно до частини 1 статті 137 Закону № 1402 до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. Згідно з частиною 2 статті 137 Закону № 1402 до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Статтею 142 Закону № 1402 судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

При досягненні суддею віку, встановленого частиною 1 цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідності до пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу (положення пункту 25 розділу ХІІ визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду від 18.02.2020 № 2-р/2020). У інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до Закону.

Згідно з абзацом 4 пункту 34 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 "Про судоустрій і статус суддів" судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). Закон № 328-1 не визначав стаж роботи на посаді судді та не застосовується на території України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-XII (далі - Закон № 2862), що набрав чинності з 10.02.1992.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про правонаступництво України" від 12.09.1991 року № 1543-XII Закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною Радою Української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України. Статтею 4 зазначеного Закону встановлено, що органи державної влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Суд враховує, що Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI (далі Закон № 2453-VI), що було прийнято та який діяв на час роботи позивача суддею, також містить норму визначення стажу роботи на посаді судді. Відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до частини 6 статті 47 та пункту 8 частини 4 статті 48 Закону № 2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої розуміється у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, у тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14.12.2011 року № 18-рп/2011 зазначив про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Аналогічні правові позиції щодо гарантій незалежності суддів висловлено Конституційним Судом України у рішеннях: від 24.06.1999 року № 6-рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 01.12.2004 року № 19-рп/2004, від 11.05.2005 року № 8-рп/2005, від 18.06.2007 року № 4-рп/2007; від 22.05.2008 року № 10-рп/2008.

Суд зазначає, що конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку із досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 "прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Згідно з пунктом 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Згідно з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10.07.1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Відповідно до пункту 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17.11.2010 року Комітету Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки передбачено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.

Отже, щодо проведення позивачу перерахунку довічного грошового утримання із урахуванням до спеціального стажу роботи на посаді судді періоду проходження строкової військової служби терміном 2 роки 1 місяць та половину строку за деною формою навчання у вищому юридичному навчальному закладі - юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченко, а період з 24.07.1973 року по 27.06.1978 року - 2 роки 5 місяців 2 дні суд зазначає про таке.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 року № 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (стаття втратила чинність 20.03.2008 року), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років (на час винесення зазначеної постанови, стаж роботи на посаді судді склав 27 років) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

На дату набрання чинності Законом № 2453 (30.07.2010 року) діяла постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" відповідно до абзацу 2 пункту 3-1 якої (діяла одночасно із Законом № 2862; втратила чинність 01.01.2012 року) з доповненням згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 року № 545 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

До загального і спеціального стажу роботи позивача, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання належить враховувати, половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі - юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченко, а період з 24.07.1973 року по 27.06.1978 року - 2 роки 5місяців 2 дні та період проходження строкової військової служби терміном 2 роки 1 місяць.

Висновок щодо зарахування половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.10.2019 року у справі № 9901/2/19 (ЄДРСР 85775734).

Крім того, варто зауважити, що стаж роботи на посаді судді, що дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя під час розгляду заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач під час обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці позивачу зобов`язаний вивчити документи та правове регулювання щодо стажу 42 років 1 місяць: з яких 37 років 6 місяців 12 днів на посаді судді; 2 роки 1 місяць період проходження строкової військової служби; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі терміном 2 роки 5 місяців 2 дні на денній формі навчання.

Враховуючи положення частини 3 статті 142 Закону № 1402 та наявність стажу роботи суддею понад 40 років позивач має право на призначення довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 94 % грошового утримання працюючого голови суду на відповідній посаді.

Окремо суд акцентує увагу на відсотковому значенні грошового утримання, а саме: право на призначення довічного грошового утримання судді у відставці виникло на підставі ЗУ № 1402, який в свою чергу обмежень щодо розміру суддівської винагороди не містить тому, суд погоджується з вимогою позивача, що останній має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи із 94%.

Стосовно позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення Пенсійного фонду від 09.12.2021 року, суд таку задовольнити не може, оскільки за своєю природою рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

При цьому, як встановлено з матеріалів справи відповідач за наслідком розгляду заяви позивача саме листом від 09.12.2021 року повідомив, що відповідно до п. 1 ст. 135 ЗУ № 14023, в управління відсутні підстави зараховувати до стажу роботи на посаді судді період проходження військової служби та навчання на денній формі у вищому навчальному закладі.

Отже, для належного захисту прав позивача суд визнає протиправні дії Пенсійного фонду, які полягають у не здійсненні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 94% від суддівської винагороди працюючого голови Калинівського районного суду Вінницької області в сумі 119814 грн., із загальним стажем роботи на посаді судді 42 роки.

Досліджуючи питання дотримання у спірних правовідносинах відповідачем критеріїв, визначених частиною 2 статті 2 КАС України, суд дійшов висновку про не виконання відповідачем обов`язку щодо доказування неправомірність дій щодо не проведення правомірного нарахування пенсії вчинено не у порядку і не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована діяльність відповідача. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість доводів позивача та наявність підстав для задоволення позову частково.

Щодо вимоги позивача допустити негайне виконання судового рішення, суд зазначає, що предметом розгляду даної справи є питання зарахування до стажу роботи на посаді судді позивача періодів роботи на посаді судді, проходження строкової військової служби, навчання у вищому юридичному навчальному та виплати щомісячного грошового утримання у розмірі 94 % від суддівської винагороди працюючого голови Калинівського районного суду Вінницької області. А тому відповідно до ст. 371 КАС України відсутні підстави для негайного виконання рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Також надаючи оцінку вимозі позивача про встановлення судового контролю, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Наведена норма процесуального закону не є імперативною та передбачає право суду на власний розсуд, виходячи з фактичних обставин справи, приймати рішення про необхідність чи недоцільність у зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення. Вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю суд враховує надані позивачем докази, особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно з судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконати без достатніх зволікань.

У цій справі позивачем не обґрунтовано необхідність застосування заходів судового контролю, а у суду відсутні підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення після набрання ним законної сили.

З урахуванням наведеного, у задоволенні клопотання позивача про встановлення судового контролю шляхом зобов`язання керівника головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подати у встановлений судом звіт про виконання рішення суду належить відмовити.

Враховуючи часткове задоволення позову, розподіл судових судових витрат здійснюється відповідно до вимог ч. 3 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ) до головного управління пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, які полягають у не здійсненні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 94% від суддівської винагороди працюючого голови Калинівського районного суду Вінницької області в сумі 119814 грн., із загальним стажем роботи на посаді судді 42 роки.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне грошове утримання судді у відставці у розмірі 94% від суддівської винагороди працюючого голови Калинівського районного суду Вінницької області в сумі 119814 грн., із загальним стажем роботи на посаді судді 42 роки та виплатити заборгованість довічного грошового утримання з 19.02.2020 року з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 661,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович