Справа № 120/8339/21-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2022-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/8339/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Воробйова Інна Анатоліївна

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

16 березня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Курка О. П. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до Чечельницької селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Чечельницької селищної ради в якому просили:

- визнати протиправним та скасування рішення від 28.01.2021 р. №67 про відмову у надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею по 2 га кожному позивачу для ведення ОСГ із земель Бондурівської сільської ради (за межами населеного пункту);

- зобов`язати надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.01.2021 р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 звернулись до Чечельницької селищної ради із клопотаннями, в яких, керуючись ст.ст. 116, 118, 121 та 122 ЗК України, просили надати дозволи на розробку проектів землеустрою на земельні ділянки орієнтовною площею по 2,0 га кадастровий номер :05:000:0076 з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Бондурівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області. До клопотань додані копію паспорта та документа про присвоєння ідентифікаційного номера і копії графічних матеріалів.

За наслідком розгляду вказаних звернень, рішенням Чечельницької селищної ради Гайсинського району Вінницької області №67 від 28.01.2021 р. відмовлено в наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок позивачам (КН :05:000:0076) , у зв`язку з тим, що бажана земля перебуває у постійному користуванні іншої особи на підставі Державного акта на право постійного користування землею, виданого 27.06.2000 р.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивачі звернулись до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність визначений статтею 118 ЗК України, зокрема частиною 6 цієї норми передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою цієї статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Крім того, частиною першою статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною першою статті 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

В контексті досліджуваного спору, суд вважає за необхідне й звернути увагу на таке.

Згідно з п. 7 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Водночас, слід зазначити, що Рішенням Конституційного Суду України від 2.09.2005 р. у справі № 1-17/2005, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Обґрунтовуючи своє рішення КС України зокрема зазначив, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 Земельного Кодексу).

Суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг:

- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством;

- права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені);

- постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати;

- земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.

Кодексом не встановлено чітких матеріально-правових і процесуальних гарантій зміни громадянами юридичного титулу права постійного користування земельною ділянкою на право власності чи право оренди. Переоформлення відповідних прав включає також земельно-кадастрові роботи та інші послуги, які суб`єкти підприємницької діяльності надають на платній основі, встановлюючи їх розцінки на свій розсуд. Таким чином, постійним землекористувачам не гарантована можливість зміни законно набутого права за сприяння і за рахунок держави, яка є ініціатором таких змін.

Отже станом на момент виникнення спірних правовідносин відсутні норми, які б зобов`язували постійного користувача земельної ділянки, яку отримано до 2005 р. здійснювати її переоформлення та, що без вчинення відповідних дій право постійного користування б припинялось.

Також в межах розгляду цієї справи суд посилається на низку судових рішень, обставини у яких встановлені та, в силу частини четвертої статті 79 КАС України, не доказуються при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.04.2021 р. у справі №120/637/21- а , яке набрало законної сили, встановлено наступне:

"28.07.2020 р. ОСОБА_12 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням, в якому, керуючись ст.ст. 116, 118, 121 та 122 ЗК України, просив надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га кадастровий номер :05:000:0076 з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області. До клопотання додано копію паспорту та документа про присвоєння ідентифікаційного номера і копії графічних матеріалів.

За наслідком розгляду вказаного звернення, наказом №2-16474/15-20-СГ від 13.11.2020 р. відмовлено в наданні дозволу з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, оскільки бажана земля перебуває у користуванні іншої особи на підставі державного акту на право постійного користування.

......Так, судом встановлено, що 27.06.2000 р. ОСОБА_13 видано державний акт на право постійного користування на земельну ділянку, що знаходиться на території Бондурівської сільської ради. В акті відображено план зовнішніх меж землекористування, які збігаються з межами земельної ділянки, що відображена на публічній кадастровій карті.

Відповідачем також надано викопіювання з публічної кадастрової карти з поміткою спірної землі, що перебуває у постійному користуванні, та яка збігається з даними графічних матеріалів наданих заявником разом з клопотанням.

Суд акцентує увагу, що положеннями статті 19 ЗК України (в редакції чинній на момент передачі у постійне користування землі ОСОБА_13 ) визначено, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 ЗК України (в редакції чинній на момент передачі у власність землі ОСОБА_13 ).

Відтак, в 2000 р. рішення про передачу земельної ділянки у постійне користування приймались сільськими/селищними радами народних депутатів та право постійного користування посвідчувалось державними актами, які видавались селищними радами.

Отже, факт передачі у 2000 р. у постійне користування ОСОБА_13 земельної ділянки, яку бажає отримати позивач підтверджено.

Суд акцентує увагу, що статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами.

Земельна ділянка, на яку претендує позивач перебуває у постійному користуванні іншої особи.

В свою чергу, положеннями статей 141, 142 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в)припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;

ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Отже, ЗК України визначений вичерпний перелік підстав припинення права користування землею.

Судом не приймаються до уваги доводи позивача щодо відсутності реєстрації права постійного користування в ДЗК, оскільки як зазначено вище, право постійного користування землею набутого до 2001 р. посвідчувалось державними актами. Також громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

За таких обставин, беручи до уваги перебування земельної ділянки, на яку претендує позивач, у постійному користування фізичної особи, а також те, що відсутня згода ОСОБА_13 на вилучення земельної ділянки, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення прийнято за наявності на те правових підстав, а відтак, не підлягає скасуванню. Як наслідок відсутні підстави зобов`язувати управління надавати дозвіл."

Окрім того, в рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 15.04.2021 р. у справі № 120/8306/20-а у справі зазначено:

"Як встановлено судом, земельну ділянку з кадастровим номером: :05:000:0076, частину якої позивач бажає отримати у власність, надано у постійне користування ОСОБА_13 для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується Актом на право постійного користування землею серії ВН від 27.06.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №18, виданого на підставі рішення Чечельницької районної ради народних депутатів Чечельницького району Вінницької області від 20.04.2000 року.

..Таким чином, право на постійне користування землею виникло у ОСОБА_13 з 27.06.2000 року та посвідчується актом на право постійного користування землею серії ВН від 27.06.2000 року.

Разом з тим, доводи представника позивача про неможливість використання земельної ділянки без встановлення її меж в натурі, суд вважає безпідставними, оскільки процедурі складання державного акту передує перенесення на місцевість меж земельної ділянки.

Крім того, як вже зазначено судом вище, згідно частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб, повинні додати до свого клопотання погодження відповідного землекористувача.

В той же час, звертаючись до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок та передачу у власність для ведення особистого селянського господарства, позивач не надала погодження землекористувача цієї земельної ділянки, що згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 17.12.2018 по справі №509/4156/15-а, є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу.

Доводи позивача про відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про наявність у користуванні інших осіб спірної земельної ділянки суд вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначив Верховний Суд у постанові від 19.05.2020 по справі №369/5489/18, відсутність реєстрації земельної ділянки у Державному реєстрі земель не позбавляє особу права користування земельною ділянкою, а лише впливає на порядок внесення відомостей про таку земельну ділянку до Державного земельного кадастру (п.57).

Більше того, факт відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про перебування земельної ділянки у користуванні третіх осіб, за наявності документу, який беззаперечно свідчить про належність такої ділянки на праві постійного користування, не може бути підставою, зокрема, для надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою на вказану земельну ділянку іншій особі.

Посилання представника позивача на те, що відповідачем не доведено, що саме на земельну ділянку, яка надана у користування ОСОБА_13 позивачем подано клопотання про отримання дозволу на розробку технічної документації, а достовірно встановити чи спростувати факт накладення земельних ділянок, можливо лише за результатом проведення земельно - технічної експертизи суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно наданої до суду технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності (за межами населених пунктів) на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області в інформації про земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0076 (бажана позивачем земельна ділянка) в правому нижньому кутку сторінки зазначено ОСОБА_13 , що свідчить про ідентифікацію земельної ділянки як тієї, що згідно акту на право постійного користування надана ОСОБА_13 ".

Отже, як видно судовими рішеннями , які набрали законної сили встановлено, що земельна ділянка із кадастровим номером :05:000:0076 перебуває у постійному користуванні ОСОБА_13 , що не спростовано в ході розгляду і цієї справи.

Відтак, підсумовуючи вище викладене, суд констатує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0076 перебуває на праві постійного користування на підставі Державного акта від 27.06.2000 р. у гр. ОСОБА_13 ; право постійного користування не припинено та за висновками Конституційного Суду України не підлягає переоформленню; земельна ділянка не вилучалась. Відтак, у органу місцевого самоврядування відсутні правові підстави приймати рішення щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо спірної землі для подальшої передачі у власність іншим особам. А тому, відсутні й підстави вважати, що оскаржуване рішення є незаконним. Відповідно, заявлена вимога про протиправність оскаржуваного рішення не підлягає до задоволення. Як наслідок, відсутні й підстави зобов`язувати відповідача надавати відповідні дозволи.

Окремо щодо доводів сторони позивача про відсутність правових підстав для перебування земельної ділянки у постійному користуванні громадян /фізичних осіб, оскільки ЗК України це не перебачено, то такі судом до уваги не беруться, оскільки процитовані вище норми ЗК України та рішення КС України вказують, що право постійного користування підтверджується відповідним Державним актом (що має місце у досліджуваному спорі) та переоформленню не підлягає. Стосовно посилань на незаконність прийняття селищною радою рішення № 209 від 29.06.21 р., то їм при розгляді справи оцінка не надається, оскільки, по-перше, вказане рішення не стало підставою для прийняття оскаржуваного. По - друге, рішення № 209 від 29.06.21 р. не є предметом оскарження, відповідно , не є об`єктом дослідження на предмет його законності.

Взявши до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Курко О. П. Шидловський В.Б.