Справа № 580/8449/21
Суддя: Лариса ТРОФІМОВА
Дата ухвалення: 2022-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року справа № 580/8449/21

11 годин 25 хвилин м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Трофімової Л.В., розглянувши у письмовому порядку за правилами загального позовного провадження адміністративну справу № 580/8449/21

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) [позивач - не прибув]

до Головного управління ДФС у Черкаській області (вул. Хрещатик, 235, м. Черкаси, 18002, ) [представник відповідача - не прибув]

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, прийняв рішення.

19.10.2021 вх.40686/21 ОСОБА_1 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області з урахуванням нової редакції позову (14.12.2021 вх.50466/21), просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Черкаській області у відмові виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення у сумі 15406,50 грн;

- зобов`язати Головне управління ДФС у Черкаській області виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення у сумі 15 406,50 грн.

Ухвалою від 20.12.2021 відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення (виклику) учасників справи (письмове провадження). 25.01.2022 суд перейшов до розгляду адміністративної справи № 580/8449/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 01.02.2022, оголошено перерву у підготовчому засіданні до 17.02.2022. Ухвалою від 17.02.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті на 15.03.2022.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що позивач (капітан податкової міліції) проходив службу на посаді заступника начальника відділу протидії злочинам у сфері обігу товарів акцизної групи Управління боротьби з фінансовими злочинами Головного управління ДФС у Черкаській області. Наказом Голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Черкаській області від 03.09.2021 № 100-о позивача було звільнено із займаної посади у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за пунктом 64 підпунктом «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Усупереч норм чинного законодавства, відповідач своєчасно не виплатив позивачеві всіх сум, належних під час звільнення, у день звільнення. Остаточний розрахунок із ОСОБА_1 проведений 07.10.2021. 13.10.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку, однак відповідач листом від 01.11.2021 повідомив про відсутність підстав для виплати середнього заробітку. Позивач вважає невиплату відповідачем середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку є протиправною та незаконною, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 154406,50 грн.

Відповідач ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримав 31.12.2021, що підтверджується розпискою, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав, процесуальне право сторони реагування на позов не використав, заяви про визнання позову матеріали справи не містять. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа вирішується за наявними матеріалами. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову (ч. 4 ст. 159 КАС України).

15.02.2022 від позивача надійшли додаткові пояснення, де зазначено, що судом в ухвалі від 01.02.2022 сторонам було запропоновано надати актуальні відомості щодо відповідача. Позивач зазначає, що проходив службу на посаді заступника начальника відділу протидії злочинам у сфері обігу товарів акцизної групи Управління боротьби з фінансовими злочинами Головного управління ДФС у Черкаській області. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне управління ДФС у Черкаській області наразі перебуває у стані припинення. Позивач також звертає увагу суду, що з ГУ ДФС у Черкаській області також було звільнено інших працівників. 24.09.2021 було звільнено колегу позивача, ОСОБА_2 (звільнений після позивача через 21 день), остаточний розрахунок з яким було здійснено через 13 днів після звільнення, позовні вимоги у справі № 580/9262/21 задоволено. Інший колега позивача, ОСОБА_3 , за ідентичних обставин оскаржував бездіяльність ГУ ДФС у Черкаській області з виплати середнього заробітку за час затримки під час звільнення з посади першого заступника начальника управління оперативно-розшукової діяльності ГУ ДФС у Черкаській області та податкової міліції ДФС, позовні вимоги було повністю задоволено та залишено без змін судом апеляційної інстанції у справі № 580/3921/21.

Відповідно до частини 2 статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем доводи/аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що що позов належить задовольнити частково з огляду на таке.

Конституцією України передбачено (частина 2 статті 19), що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що за даними трудової книжки від 03.09.2021 серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 проходив службу в податковій міліції з 01.09.2010 (наказ від 11.08.2010 № 1230). Наказом Головного управління ДФС у Черкаській області від 03.09.2021 № 100-о капітана податкової міліції ОСОБА_1 - заступника начальника відділу протидії злочинам у сфері обігу товарів акцизної групи Управління боротьби з фінансовими злочинами Головного управління ДФС у Черкаській області було звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за пунктом 64 підпунктом «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (наказано здійснити розрахунок зі ОСОБА_1 згідно чинного законодавства, виплативши позивачу компенсацію за невикористані відпустки за 2016 рік у кількості 16 діб, за 2017 рік - 10 діб, за 2019 рік - 18 діб та а 2021 рік - 23 доби).

Відповідно до довідки про доходи для декларації від 10.09.2021 № 98/23-97-09-035 заробітна плата позивача за останні 2 місяці перед звільненням складала 26499,06 грн (за серпень - 13249,53 грн та за липень - 13249,53 грн). Згідно з банківською випискою за особовим рахунком ОСОБА_1 за період з 01.09.2021 до 12.10.2021 виплати заробітної плати здійснювалися 24.09.2021 у сумі 6118,29 грн, 30.09.2021 у сумі 1779,66 грн та 07.10.2021 у сумі 96812,50 грн.

13.10.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку, у відповідь на яку відповідач листом від 01.11.2021 № 5905/С/23-97-09-018 зазначив, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати відповідачу середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку протиправною, позивач звернувся до суду.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, що має сформулюватися максимально чітко і зрозуміло, а тому, особа, звертаючись до суду із позовною заявою, повинна чітко зазначити дії чи бездіяльність, рішення суб`єкта владних повноважень, що порушили її право, та повинна вказати спосіб захисту свого порушеного права.

Суд зазначає, що відповідно до частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Судом встановлено, що позивач не просить вирішити публічно-правовий спір та не обґрунтовує протиправність дій/бездіяльності відповідача, а стверджує про власне право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відносини щодо проходження служби в органах податкової міліції регулюються Розділом ХVIII-2 «Податкова міліція» Податкового кодексу України та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення №114). Згідно з пунктом 353.1 статті 353 ПК України (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Згідно зі статтею 1 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (надалі - Закон № 580-VIII) Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Відповідно до статті 60 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Пунктом 24 Положення №114 визначено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050), Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України, Порядком виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 17.07.2018 № 616 (далі - Порядок № 616).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до пункту 3 Розділу І Порядку № 616 грошове забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції (крім курсантів навчального закладу ДФС) складається з: посадового окладу; окладу за спеціальним званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення: надбавок за вислугу років, за особливості проходження служби, за спортивне звання, за почесне звання, за виконання функцій державного експерта з питань таємниць, за службу в умовах режимних обмежень; доплати за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук; доплати за вчене звання; премій; одноразових додаткових видів грошового забезпечення: матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; допомоги для оздоровлення. Згідно з пунктом 3 Розділу ХІІ Порядку № 616 у разі звільнення особи начальницького складу податкової міліції виплата грошового забезпечення здійснюється у день звільнення.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір суми. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд вважає, що не розповсюдження на осіб начальницького складу податкової міліції норм Кодексу законів про працю України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення осіб начальницького складу податкової міліції, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення Кодексу законів про працю України, а саме статей 116, 117 цього Кодексу, позаяк трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на осіб начальницького складу податкової міліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення осіб начальницького складу податкової міліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Суд врахував правову позицію Верховного Суду сформульовану у пункті 27 постанови від 18.12.2018 (справа №820/4619/16), що відповідно до частини 5 статті 242 КАС України належить врахуванню, згідно з якою за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Норми Кодексу законів про працю України належать застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Наявні підстави застосувати до спірних правовідносин норми КЗпП України. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові під час звільнення всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про здійснення розрахунку.

Не здійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку під час звільнення залежить від фактичного розрахунку.

Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 1214-ІХ встановлює вичерпний перелік видів грошових доходів, за порушення строків виплати яких громадянам має нараховуватися компенсація. Законом уточнено положення Закону № 2050 стосовно джерел виплати компенсації у зв`язку зі створенням Фонду соціального страхування України. Законом уточнено положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» стосовно джерел виплати компенсації у зв`язку зі створенням Фонду соціального страхування України.

Середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці», так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не належить компенсації. Верховний Суд у справі № 1540/3742/18 зазначив, що компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. Кошти, що належать нарахуванню у порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці», так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не належить компенсації.

Верховний Суд 31.03.2020 у справі № 808/2122/18 (адміністративне провадження № К/9901/68185/18, № К/9901/68414/18, ЄДРСР 88507235) зазначив, що питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, що не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Водночас такі питання врегульовані в КЗпП України.

Питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги під час звільнення, компенсації за невикористану відпустку, що не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Як вбачається із положень статей 116-117 КЗпП України під час затримки розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, що власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, що можуть бути обчислені у грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, що надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», що використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, що роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, що розраховується відповідно до пункту 1 розділу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку під час звільнення за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).

Згідно з частинами 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Розрахунок із позивачем здійснено 07.10.2021, а із позовом до суду він звернувся 19.10.2021, тому позивач дотримався тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку під час звільнення. Відтак суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення.

У постановах Верховного Суду, зокрема від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц сформована позиція щодо застосування принципу співмірності.

26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин - суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику під час звільнення всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення.

Верховний Суд вважає, що метою, що закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої статтею 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Оцінюючи вимогу щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки, суд враховує таке.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 із змінами та доповненнями (далі - Порядок №100). Згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України щодо розгляду справи у межах позовних вимог, суд керується розрахунком середньоденної заробітної плати, наданим позивачем і не спростованої відповідачем.

Пункти 2, 8 та абз. 2 пункту 7 Порядку № 100 встановлюють порядок та періоди, за якими обчислюється середня заробітна плата, а також порядок розрахунку тривалості та оплати щорічної відпустки працівника. Порядок № 100 не регулює питання виплати матеріальної відповідальності у разі невиконання вимог статті 116 КЗпП України. Стаття 117 КЗпП України встановлює період, за який розраховують розмір матеріальної відповідальності, а саме: за весь час затримки розрахунку. Розмір середньоденного заробітку, розрахований позивачем, суд вважає правильним, оскільки наявний в довідці про доходи від 10.09.2021 № 98/23-97-09-035 запис про заборгованість не перешкоджає розрахунку середньоденної заробітної плати в порядку, передбаченому абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100, де йдеться про виплати за два останні календарні місяці роботи.

Згідно частин 2-3 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак сума середнього заробітку, належна до виплати ОСОБА_1 (виходячи з розрахунку позивачем середньоденної) за затримку розрахунку під час звільнення за період з 06.09.2021 до 06.10.2021, складає не 15406,60 грн, а 14173, 98 грн (616,26 грн х 23 робочих дні, позаяк 04-05.09.2021 вихідні дні).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає про таке.

Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, що належать сплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивач вказав на звільнення від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (звільнені позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі), що суперечить наявному правовому регулюванню та висновку ВС у справі № 369/5652/16-ц (ЄДРСР 85493413), суд дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача до державного бюджету України судового збору за одну позовну вимогу майнового характеру 908 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Керуючись статтями 2, 5-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-246, 255, 258, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Черкаській області задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Черкаській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку під час звільнення за період з 06.09.2021 до 06.10.2021.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Черкаській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 06.09.2021 до 06.10.2021 у сумі 14173, 98 грн (чотирнадцять тисяч сто сімдесят три) грн 98 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Черкаській області (вул. Хрещатик, 235, м. Черкаси, 18002, ) до Державного бюджету України витрати зі сплати судового збору у сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 № 1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ];

відповідач: Головне управління ДФС у Черкаській області [вул. Хрещатик, 235, м. Черкаси, 18002, ].

Судове рішення складене 15.03.2022.

Суддя Лариса ТРОФІМОВА