Справа № 380/5701/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/5701/21 пров. № А/857/22069/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року (суддя Сидор Н.Т., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складення повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №380/5701/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях,

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, в якому просив: 1) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 54520 грн.; 2) вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.10.2021 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 53439 гривень 74 копійки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 890,02 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду винесено з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що порушення судом процесуального права полягає у не встановленні відсутності вини відповідача у затримці компенсації за відпустку УБД, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вказує скаржник, що при звільненні позивача не існувало і до теперішнього часу не існує жодної норми, яка передбачає право на отримання компенсації за невикористані дні відпустки УБД. Однак, якщо умовно допустити правильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, то відповідач вважає, що наявні підстави для зменшення визначеного судом розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні. Так, суд першої інстанції застосував принцип співмірності, однак не врахував як одну з підстав для зменшення розміру відшкодування, це тривале не звернення позивача за захистом порушеного права (майже рік), яке було причиною утворення значного розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні. Разом з цим, відповідач вважає, що не встановлене судом не звернення позивача за захистом порушеного права може бути підставою для більш істотного зменшення розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні. Крім того, судом не були враховані причини, з яких відповідач не виплачував позивачу спірну компенсацію, що наведені у відзиві на позовну заяву.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 12.10.2021 року та відмовити у задоволені позову повністю, або ж зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, залишивши апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Служби безпеки України.

Наказом голови Служби безпеки України №1482-ос від 01.11.2019 ОСОБА_1 звільнено в запас за пп. «а» п. 61 Положення, пп. «а» (за станом здоров`я) п. 2 ч. 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків наказом Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях №508-ос від 22.11.2019 з 30.11.2019, що підтверджується відповідними записами у військовому квитку серії НОМЕР_1 , виданому 17.09.2020 Управлінням СБУ у Львівській області (а.с. 23-26).

На момент виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 не було проведено повного розрахунку, а саме грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, що підтверджується рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі №380/10339/20, яким визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано Управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (а.с. 33-36).

На виконання вказаного рішення суду Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях 15.03.2021 виплатило позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 54520,92 грн., що підтверджується копією виписки з банківського рахунку позивача (а.с. 37).

Позивач вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено не в день виключення із списків особового складу органу Служби безпеки України, відтак має право на стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, а тому звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених у справі обставин наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача, зменшивши відшкодування у сумі 53439,74 грн. із врахуванням компенсаційного характеру заходів відповідальності у цивільному праві, застосовуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення 30.11.2019, проте виконав свій обов`язок лише 15.03.2021. Таким чином, оскільки позивачу як військовослужбовцю (працівникові) не була виплачена належна йому у день звільнення грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь період затримки розрахунку є правомірними.

Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 12.10.2021 року із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідач виплатив позивачу 15.03.2021 року індексацію грошового забезпечення у сумі 54520,92 грн..

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) за період із 01.12.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 14.03.2021, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.

Оскільки позивача звільнено з військової служби органів Служби безпеки України 30.11.2019, а виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій здійснена лише 15.03.2021, строк затримки розрахунку складає - 469 календарних днів (з 01.12.2019 по 14.03.2021).

Згідно відомостей, що наведені у довідці ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях №15/179 від 18.08.2021 про грошове забезпечення ОСОБА_1 розмір грошового забезпечення за останні два місяці перед звільненням (дата звільнення 30.11.2019) становив: вересень 2019 року - 18659,51 грн. Нарахована компенсація ПДФО - 3358,71 грн. Сума, яку слід врахувати відповідно до Порядку №100 - 15300,80 грн.; жовтень 2019 року - 23721,94 грн. Нарахована компенсація ПДФО - 4269,95 грн. Сума, яку слід врахувати відповідно до Порядку №100 - 19451,99 грн. (а.с. 73).

Кількість календарних днів за вересень-жовтень 2019 року складає 61.

Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 569,72 грн. в день (15300,80 + 19451,99) грн./61 календарний день).

Таким чином встановлено, що розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільнення сукупно становив 34752,79 грн.. Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 569,72 грн. (34752,79 грн./61 календ.днів). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 267198,68 грн. (569,72 х 469), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (54520,92 грн.).

Отже, суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а.

Зокрема, істотність частки суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 54520,92 грн./ 267198,68 грн. (сума індексації грошового забезпечення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,20.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 53439,74 грн. (середня заробітна плата позивача за один день 569,72 х 469 днів затримки розрахунку х 0,20 = 53439,74).

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 01.12.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 14.03.2021, становить 53439,74 гривень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року в адміністративній справі №380/5701/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль