Справа № 260/3348/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 260/3348/20 пров. № А/857/22020/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Петрунів В. І.,

представника відповідача Купи-Газуди М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року (прийняте у м. Ужгороді суддею Дору Ю. Ю.; складене у повному обсязі 27 жовтня 2021 року) в адміністративній справі № 260/3348/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління державної податкової служби у Закарпатській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року Фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив скасувати податкове повідомлення-рішення № від 17.09.2020, винесене Головним управлінням ДПС у Закарпатській області (далі - ГУ ДПС у Закарпатській області) про сплату 17000 грн штрафних санкцій за порушення частини двадцятої статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вказане податкове повідомлення-рішення складене на підставі висновків, які суперечать фактичним обставинам підприємницької діяльності позивача, не відповідає чинному законодавству та є необґрунтованим. Зазначає, що йому не було вручено копію рішення, на підставі якого проводилася перевірка, не було озвучено жодної з інших підстав, визначених у пункті 80.2 статті 80 Податкового кодексу України (далі - ПК України), та не було надано документів, визначених пунктом 81.1 статті 81 ПК України. Також в акті перевірки не зазначено, як було встановлено факт зберігання алкогольного напою та визначено його вартість. У документі відсутнє посилання на наявність фіскального чеку, який би свідчив про факт реалізації пива за ціною 20 гривень.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його через свого представника оскаржив ФОП ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильним застосуванням норм матеріального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовував тим, що фактичну перевірку його комплексу «To Lem Ande» проведено за відсутності підстав для проведення такої перевірки та з порушенням порядку її проведення - позивачу не було вручено копії наказу про проведення перевірки; інспектори представилися вже під час складання акта перевірки. При цьому реалізація алкогольних напоїв на території комплексу ніколи не здійснювалася, а алкогольні напої, призначені для реалізації, там не зберігалися. Також викладені в акті перевірки не відповідають фактичних обставинам такої, а суд першої інстанції таким його доводам оцінки не надав, такі доводи є неспростованими. Крім того, Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» не поширює свою дію на споживача, який придбав для власного споживання дві банки пива та розпорядився ним за власним бажанням - пригостив іншу особу. Чинним законодавством не передбачено вносити при цьому місце тимчасового зберігання такого напою до Єдиного реєстру місць зберігання. Також зазначена відповідачем кількість (4 банки) не відповідає дійсності.

У судовому засіданні представник відповідача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Під час судового розгляду справи представник позивача не змогла увійти у вказану систему для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Згідно із частиною п`ятою статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Враховуючи зазначене, а також те, що представник позивача не заявила жодних клопотань, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, вказане відповідно до приписів частини другої статті 313 КАС України не є перешкодою розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 27 серпня 2020 року на підставі наказу від 30.06.2020 № 594, направлень ГУ ДПС у Закарпатській області за №№ 1975/05-05, 1976/05-05 від 26.08.2020, на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75, підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України посадові особи ГУ ДПС у Закарпатській області провели фактичну перевірку господарської одиниці ФОП ОСОБА_1 - комплексу «То Lem Ande», що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Під час проведення цієї перевірки ФОП ОСОБА_1 власноручно підписався в направленні та отримав копію наказу.

У ході проведення фактичної перевірки комплексу «То Lem Ande», за результатами якої складено акт перевірки від 27.08.2020 № 0597/16/10/РРО/ НОМЕР_1 , було встановлено факт зберігання алкогольних напоїв без наявності ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та без наявності довідки про внесення місця зберігання алкогольних напоїв, а саме: в приміщенні комплексу «То Lem Ande» за стійкою зберігались 4 банки пива «Kusovice» по 0,5 літра кожна, 4,2 % об. спирту.

Ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та довідку про внесення місць зберігання алкогольних напоїв до Єдиного державного реєстру місць зберігання, за адресою комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою АДРЕСА_1 , до перевірки не надано. За результатами фактичної перевірки встановлено порушення вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а саме: зберігання напоїв у місцях зберігання не внесених до Єдиного реєстру місць зберігання.

З актом перевірки позивач ознайомився, про що власноруч підписався та в пп.4.1 п.4 такого зазначив, що зауважень (заперечень) до акту перевірки та перевіряючих він не має.

За результатами фактичної перевірки, відповідно до встановленого порушення вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а саме: зберігання напоїв у місцях зберігання не внесених до Єдиного реєстру місць зберігання, ГУ ДПС у Закарпатській області 17.09.2020 було винесено податкове повідомлення-рішення № , яким до позивача було застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 17 000 грн за порушення вимог частини двадцятої статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» № 481/95ВР від 19.12.1995.

Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, ФОП ОСОБА_1 оскаржив його до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що з аналізу матеріалів справи, пояснень сторін та допитаних свідків, суд встановив, що в діях позивача є ознаки складу правопорушення для притягнення до відповідальності у виді штрафу за зберігання алкогольних напоїв у місцях зберігання не внесених до Єдиного державного реєстру місць зберігання згідно з частиною другою статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.08.2020 у справі № 814/225/15.

При цьому, позивач не довів належними доказами протиправності та необґрунтованості оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктами 20.1.4, 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 ПК України визначено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право:

- проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення;

- здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.

За приписами абзацу першого пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно із підпунктом 75.1.3 цього пункту фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника.

Відповідно до пунктів 80.1, 80.2, 80.5 статті 80 ПК України, яка регулює порядок проведення фактичної перевірки, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності визначених цим пунктом підстав, зокрема: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального (підпункт 80.2.5).

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 81.1 статті 81 ПК України визначено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Як видно із матеріалів справи і зазначено вище, фактичну перевірку господарської одиниці позивача було проведено на підставі наказу від 30.06.2020 № 594 про проведення фактичної перевірки та направлень ГУ ДПС у Закарпатській області за №№ 1975/05-05, 1976/05-05 від 26.08.2020.

Вказане направлення було пред`явлено позивачу та вручено йому копію наказу, підтвердженням чого є його підписи на вказаних направленнях, копії яких є в матеріалах справи (т. 1 а.с. 52, 53).

Також позивача було ознайомлено з актом № 0597/16/10/РРО/ від 27 серпня 2020 року фактичної перевірки комплексу «То Lem Ande» і вручено йому копію цього акта, підтвердженням чого є підписи позивача на цьому акті, копія якого є в матеріалах справи (т. 1 а.с. 11 - 14).

З приводу правових підстав проведення фактичної перевірки та покликань апелянта на відсутність таких підстав колегія суддів зазначає таке.

Підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України визначено, що фактична перевірка може проводитися:

у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Зі змісту вказаної норми видно, що така містить фактично дві підстави:

- наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;

- здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Частиною першою статті 16 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» встановлено, що контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.

Також за змістом підпункту 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 ПК України контролюючими органами є, зокрема, податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Згідно із підпунктами 19.1.14, 19.1.16 пункту 19.1.1 статті 19-1 ПК України, яка визначає функції контролюючих органів, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, зокрема:

- здійснюють контроль у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері;

- здійснюють заходи щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що посадові особи контролюючого органу мали право на проведення фактичної перевірки позивача, з огляду на наявність для умов, тобто як правової, так і формальної підстав.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами і пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України визначені Законом України № 481/95-ВР від 19 грудня 1995 року «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» (далі - Закон № 481/95-ВР).

Згідно зі статтею 15 Закону № 481/95-ВР роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій. Зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, внесених до Єдиного реєстру, незалежно від того, кому належить таке місце зберігання, або того, за заявою якого суб`єкта господарювання таке місце зберігання було внесено до Єдиного реєстру.

Місце зберігання, відповідно до статті 1 Закону № 481/95-ВР, - це місце, яке використовується для зберігання спирту, або приміщення, яке використовується для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, відомості про місцезнаходження якого внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання.

Як встановлено судом, в ході перевірки було виявлено порушення позивачем вимог статті 15 Закону № 481/95-ВР, а саме: зберігання напоїв у місцях зберігання не внесених до Єдиного реєстру місць зберігання. При цьому, позивач в акті фактичної перевірки не зазначив жодних зауважень чи заперечень.

Допитані як свідки посадові особи відповідача, що здійснювали вказану перевірку, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 показали, що будучи у комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » замовили у ФОП ОСОБА_1 пиво за ціною 20 грн пляшка.

Допитаний як свідок ОСОБА_4 вказав, що мав своє власне пиво, яке в нього попросив його брат позивач ФОП ОСОБА_1 для того щоб дати клієнтам - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Наміру продавати вказав що ні він ні його брат ФОП ОСОБА_1 не мали.

У відповідності до статті 17 Закону № 481/95-ВР до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі, зокрема, зберігання спирту, алкогольних напоїв, або тютюнових виробів у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру, - 100 відсотків вартості товару, який знаходиться в такому місці зберігання, але не менше 17 000 гривень.

Порядок ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання затверджено наказом Державної податкової адміністрації України від 28.05.2002 № 251.

Пунктом 1.1 цього Порядку визначено, що Єдиний державний реєстр місць зберігання - це перелік місць, що використовуються для зберігання спирту, та приміщень, що використовуються для зберігання алкогольних напоїв га тютюнових виробів , який містить відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників. Відповідно до пункту 2.1 Порядку до Єдиного реєстру вносяться, зокрема, місця зберігання алкогольних напоїв.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені у статті 1 Закону № 481/95-ВР визначення місця торгівлі як місце реалізації товарів, у тому числі на розлив, в одному торговому приміщенні (будівлі) за місцем його фактичного розташування, для тютюнових виробів та пива - без обмеження площі, для алкогольних напоїв, крім пива, - торговельною площею не менше 20 кв. метрів, обладнане реєстраторами розрахункових операцій (незалежно від їх кількості) або де є книги обліку розрахункових операцій (незалежно від їх кількості), в яких фіксується виручка від продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів незалежно від того, чи оформляється через них продаж інших товарів, та місця зберігання як місця, яке використовується для зберігання спирту, або приміщення, яке використовується для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, відомості про місцезнаходження якого внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання, не дають підстави для висновку про взаємовиключність цих місць.

Тобто за певних обставин місце зберігання та місце реалізації можуть знаходитись за однією адресою і тоді суб`єкт господарювання відповідно до частини тридцять восьмої статті 15 Закону № 481/95-ВР.

З огляду на вказані норми права та встановлені у справі обставини є підстави для притягнення позивача до відповідальності за зберігання алкогольних напоїв у місцях зберігання, не внесених до Єдиного державного реєстру місць зберігання, згідно з частиною другою статті 17 Закону № 481/95-ВР, а відтак прийняте відповідачем оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним, а тому підстави для його скасування відсутні.

Що стосується покликання апелянта на те, що пива було саме чотири банки, а не дві, як зазначає позивач, колегія суддів зауважує, що таке на зміст та склад вчиненого правопорушення та розмір застосованих штрафних санкцій не впливає.

Решта доводів апеляційної скарги, як-от відсутність у приміщенні колиби барної стійки тощо на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, відтак не потребують додаткового аналізу та спростування. При цьому такі доводи виходять за межі доводів позовної заяви.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року в адміністративній справі № 260/3348/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена та підписана у повному обсязі 16 березня 2022 року, у зв`язку з перебуванням судді Ільчишин Н.В. у відпустці.