Справа № 160/22882/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голобутовського Р.З. розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
В обґрунтування позову зазначено, що позивач не погоджується з бездіяльністю відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно на підставі довідки №18 від 02.04.2021 року. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Ухвалою суду від 01.12.2021 року відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Копія ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 року направлена на адресу відповідача та отримана представником 08.02.2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
В силу ч.4 ст.124, ч.8 ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає відповідача належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.
Відповідачем, на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, не було надіслано до суду письмового відзиву на адміністративний позов та не було повідомлено про поважність причин ненадання відзиву.
Відповідно до ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч.ч.5, 8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
Наказом Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)» від 30 листопада 2020 року №208/ОС-20 «Про звільнення з ДКВС України», відповідно до частини 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про Державну установу «Синельниківська виправна колонія (№94)», яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 20 березня 2020 року №1156/5 позивач звільнений зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (за власним бажанням), з посади молодшого інспектора-кінолога відділу охорони Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)», з 30 листопада 2020 року.
17 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до керівництва Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)» із заявою про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.
05 жовтня 2021 року відповідачем надано відповідь, оформлену листом за вихідним №94/10-15-21/3-15, в якому було зазначено, що через відсутність кошторисних призначень, Державна установа провести відповідні виплати заборгованості не має можливості.
Оскільки грошова компенсація вартості за неотримане речове майно виплачена не була, позивач звернувся до суду з цим позовом.
При вирішенні спору по суті, суд керується наступним.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.2 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
У п.1 «Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», затвердженого 14.08.2013 року постановою Кабінету Міністрів України №578 (надалі - «Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби»), зазначено, що цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Відповідно до п.27 «Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Як зазначено у п.23 «Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», державної установи «Центр пробації» відповідно до їх закупівельної вартості.
Згідно з п.60 «Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
На думку суду, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів та базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
Суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на виплату грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі, що є предметом спору у цій справі.
Більш того, платіжне доручення належним чином не засвідчене ані печаткою відповідача, як копія, що надається до суду, ані печаткою банку.
З наданого платіжного доручення неможливо встановити фактичність здійсненої виплати.
Суд звертає увагу на те, що статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України визначено наступне.
Пунктом 7 ст.44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.
Згідно до п.8 ст.44 Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
У відповідності до п.9 ст.44 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
Пунктом 10 ст.44 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).
Проте, всупереч вимогам ст.44 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем не скріплено електронним підписом надані до суду супровідний лист та платіжне доручення, а також, не надано доказів направлення вказаних документів позивачу, чим позбавлено останнього можливості надати свої спростування чи заперечення.
Більш того суд зазначає, що у відповідності до ст.75 та ст.76 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
З огляду на викладене, суд не приймає до уваги надані відповідачем докази, як такі, що подані без додержання процесуального порядку, а також не дають можливості встановити дійсні обставини справи та дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, суд робить висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно у вказаному розмірі.
При цьому, належним способом захисту прав позивача на отримання грошової компенсації є саме стягнення відповідних сум з відповідача шляхом безспірного списання, оскільки, як встановлено судом, відповідач не в змозі виплатити відповідні суми не через власну протиправну бездіяльність, а через відсутність бюджетних призначень.
Відтак, зобов`язання відповідача виплатити вказану суму не призведе до відновлення порушеного права позивача.
Стосовно вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, суд зазначає, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки Державна установа «Синельниківська виправна колонія (№94)» не є самостійним розпорядником коштів, передбачених на виплати компенсації за речове майно.
Протилежного позивачем не доведено.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій, натомість позивачем лише частково доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок, що заявлені позовні вимоги є таким, що підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» і такий ним не сплачувався, про понесення будь-яких інших судових витрат позивач не заявляв.
Керуючись ст. ст.73-77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський