Справа № 240/5850/20
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5850/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Токарева М.С.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

23 лютого 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Житомирська виправна колонія (№4)" про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В :

07 квітня 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Житомирська виправна колонія (№4)», в якому просив визнати протиправними дії Державної установи "Житомирська виправна колонія (№4)" щодо поміщення та подальшого його утримання в дисциплінарному ізоляторі у період з 01.10.2019 по 14.11.2019.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про необхідність оскарження постанови про поміщення позивача до ДІЗО є необґрунтованими та не відповідають належному способу захисту, оскільки постанови в.о. начальника Державної установи "Житомирська виправна колонія (№4)" є актами індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, чинність яких припиняється у зв`язку з їх фактичним виконанням, а тому оскарження відповідних постанов не відповідає належному способу захисту порушеного права позивача.

Також, на думку апелянта, постанова про поміщення засудженого в ДІЗО (з 01.10.2019 по 14.11.2019) не відповідає вимогам закону, оскільки є суперечливою, не містить дати її складання, відомостей щодо виведення позивача на роботу, про ознайомлення позивача, щодо можливості повідомлення адвоката. Складені акти про відмову позивача від підпису є сумнівними, оскільки зроблені зацікавленими особами та суперечать попередній поведінці позивача в ЧВК62. Вказані обставини в сукупності, на думку представника позивача, свідчать про формальні підстави для поміщення позивача в ДІЗО без реального вчинення останнім дисциплінарного проступку та без надання йому можливості надати пояснення та запросити адвоката.

Щодо протиправності дій відповідача щодо поміщення позивача в ДІЗО його утримання в період з 16.10.2019 по 31.10.2019, представник позивача вказує, що рапорти посадових осіб відповідача не містять відомостей щодо свідків події, зазначеної в рапорті, відеозапис відсутній.

Щодо протиправності дій відповідача щодо поміщення позивача в ДІЗО та утримання позивача в ДІЗО з 31.10.2019 по 14.11.2019, представник апелянта зазначає, що перед поміщенням позивача в ДІЗО його не оглядав лікар, а третій максимальний строк ДІЗО поспіль є порушенням приписів ч. 1 ст. 132 КВК України, ч. 6 ст. 135 КВК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, по прибутті до ДУ «Житомирська ВК (№4)» засуджений ОСОБА_1 , позивач та апелянт по справі, був розподілений до дільниці карантину, діагностики та розподілу, де був ознайомлений з розпорядком дня установи, положеннями Кримінально - виконавчого кодексу України та Правилами внутрішнього розпорядку.

ОСОБА_1 , будучи ознайомленим із затвердженим начальником установи графіком чергування засуджених у ДКДіР, 30.09.2019 о 08:30 в категоричній формі відмовився від прибирання. Висловлював своє невдоволення режимом тримання та підбурював інших засуджених до невиконання законних вимог представників адміністрації. За даним фактом адміністрацією установи був складений відповідний рапорт про порушення режиму тримання.

30.09.2019 о 09:00 засуджений ОСОБА_1 був повідомлений, що 01.10.2019 о 10:00 в кабінеті виконуючого обов`язків начальника установи відбудеться засідання дисциплінарної комісії по факту допущеного ним порушення режиму тримання. Також в повідомленні роз`яснено права засуджених, серед яких право користуватись послугами адвоката, який би міг представляти інтереси засудженого безпосередньо на комісії.

Однак, засуджений ОСОБА_1 в присутності трьох працівників установи проігнорував вказане повідомлення та відмовився з ним ознайомлюватись, про що був складений відповідний акт.

На засіданні дисциплінарно-профілактичної комісії Житомирської виправної колонії (№4) від 01.10.2019 членами комісії було прийнято рішення про поміщення засудженого ОСОБА_1 до ДІЗО строком на 14 діб за допущене ним 30.09.2019 порушення режиму тримання з урахуванням поведінки засудженого, а також кількості та характеру раніше накладених стягнень, а саме 45 порушень режиму тримання, за що був 44 рази притягнутий до дисциплінарної відповідальності, з них 13 разів поміщався до карцеру/ДІЗО, та уповноваженою особою винесено постанову про поміщення ОСОБА_1 до ДІЗО від 01.10.2019.

Згідно вказаної постанови ОСОБА_1 було поміщено 01.10.2019 о 10:30 та звільнено з ДІЗО о 10:30 15.10.2019 про що свідчить запис молодшого інспектора чергової зміни на постанові про поміщення в ДІЗО та запис в Журналі черговим помічником начальника установи.

Після відбуття покарання у дисциплінарному ізоляторі 15.10.2019 засуджений ОСОБА_1 відмовився прослідувати на відділення СПС № 8, чим порушив законні вимоги представників адміністрації установи. Крім того, відмова супроводжувалась брутальною лайкою на адресу представників адміністрації та звертанням на "Ти". За даним фактом, був складений відповідний рапорт.

Того ж дня, 15.10.2019 о 10:30 ОСОБА_1 був повідомлений про те, що 16.10.2019 о 11:00 в кабінеті виконуючого обов`язків начальника установи відбудеться дисциплінарна комісія по факту допущеного ним порушення режиму тримання. В повідомленні роз`яснювалось право засудженого користуватись послугами адвоката, який би міг представляти інтереси засудженого безпосередньо на комісії. Однак, ОСОБА_1 в присутності трьох працівників установи проігнорував вказане повідомлення та відмовився з ним ознайомлюватись, про що був складений відповідний акт.

На засіданні дисциплінарно-профілактичної комісії Житомирської виправної колонія (№4) 16.10.2019 членами комісії було прийнято рішення про поміщення засудженого ОСОБА_1 до дисциплінарного ізолятору строком на 14 діб за допущене ним 15.10.2019 порушення режиму тримання з урахуванням поведінки засудженого, а також кількості та характеру раніше накладених стягнень, а саме 46 порушень режиму тримання, за що був 45 разів притягнутий до дисциплінарної відповідальності, з них 14 разів поміщався до карцеру/ДІЗО.

Відповідно до постанови про поміщення до дисциплінарного ізолятору від 16.10.2019 та "Журналу обліку засуджених, які поміщаються/переводяться в дисциплінарний ізолятор, карцер та поміщення камерного типу" засудженого ОСОБА_1 було поміщено 16.10.2019 о 12:00. Звільнено засудженого ОСОБА_1 з ДІЗО о 12:00 30.10.2019 про що свідчить запис мол. інспектора чергової зміни на постанові про поміщення в ДІЗО та запис в Журналі черговим помічником начальника установи.

Після відбуття покарання у дисциплінарному ізоляторі 30.10.2019 засуджений ОСОБА_1 повторно відмовився прослідувати на відділення СПС № 8, чим порушив законні вимоги представників адміністрації установи. Крім того, відмова від переходу до відділення супроводжувалась брутальною лайкою на адресу представників адміністрації та звертанням на «Ти». За даним фактом на засудженого ОСОБА_1 був складений відповідний рапорт.

Того ж дня, 30.10.2019 о 13:00 засуджений був повідомлений про те, що 31.10.2019 о 13:30 в кабінеті виконуючого обов`язків начальника установи відбудеться засідання дисциплінарної комісії по факту допущеного ним порушення режиму тримання. В повідомленні роз`яснювалось право засудженого користуватись послугами адвоката, який би міг представляти інтереси засудженого безпосередньо на комісії. В свою чергу, засуджений ОСОБА_1 в присутності трьох працівників установи проігнорував вказане повідомлення та відмовився з ним ознайомлюватись, про що був складений акт.

На засіданні дисциплінарно-профілактичної комісії Житомирської виправної колонія (№4) від 31.10.2019 членами комісії було прийнято рішення про поміщення засудженого ОСОБА_1 до дисциплінарного ізолятора строком на 14 діб за допущене ним 30.10.2019 порушення режиму тримання з урахуванням поведінки засудженого, а також кількості та характеру раніше накладених стягнень, а саме 47 порушень режиму тримання, за що був 46 разів притягнутий до дисциплінарної відповідальності, з них 15 разів поміщався до карцеру/ДІЗО.

Відповідно до постанови про поміщення до дисциплінарного ізолятору від 31.10.2019 та "Журналу обліку засуджених, які поміщаються/переводяться в дисциплінарний ізолятор, карцер та поміщення камерного типу" засудженого ОСОБА_1 було поміщено 31.10.2019 о 14:30. Звільнено засудженого ОСОБА_1 з ДІЗО о 14:30 14.11.2019 про що свідчить запис мол. інспектора чергової зміни на поставі про поміщення в ДІЗО та запис в Журналі черговим помічником начальника установи.

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо поміщення та подальшого його утримання в дисциплінарному ізоляторі з 01.10.2019 по 14.11.2019 протиправними, звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що застосування начальниками установи виконання покарань заходів стягнення оформлено постановами про накладення стягнення у вигляді поміщення до ДІЗО.

Разом з тим, доказів оскарження та скасування постанов, на підставі яких позивача було поміщено до ДІЗО суду надано не було, тобто вони є чинними.

Враховуючи вказане, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій Державної установи "Житомирська виправна колонія (№4)" щодо поміщення та подальшого утримання ОСОБА_1 в дисциплінарному ізоляторі з 01.10.2019 по 14.11.2019, оскільки такі дії було вчинено на підставі чинних постанов, які ніким не було оскаржено, а доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях та не підтверджені відповідними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі - КВК України) передбачено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КВК України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно ч. 1, 2 ст. 9 КВК України засуджені зобов`язані: виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб; виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації; ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених; з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації. Невиконання засудженими своїх обов`язків і встановлених законодавством вимог адміністрації органів і установ виконання покарань тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Наказом Міністерства юстиції від 28 серпня 2018 року № 2823/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 року за № 1010/32462, затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (надалі - Правила №2823/5), які регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі та є обов`язковими для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

Пунктом 3 розділу ІІ Правил №2823/5 встановлено, що засуджені зобов`язані:

- виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб;

- дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами;

- носити одяг встановленого законодавством зразка та нагрудні знаки, затверджені зразками поіменної картки та нагрудного розпізнавального знака для засуджених (додаток 2).

Згідно із розділом VІ Правил №2823/5, у кожній установі виконання покарань організовується суворо регламентований розпорядок дня з урахуванням особливостей роботи з різними категоріями засуджених, оперативної обстановки, пори року, місцевих умов та інших конкретних обставин.

Відповідно до ст. 70 КВК України, правом застосування заходів заохочення і стягнення, передбачених статтями 67 і 68 цього Кодексу, користуються у повному обсязі начальник виправного центру, а також його прямі начальники. Заходи заохочення і стягнення можуть застосовувати також заступник начальника виправного центру і начальник відділення соціально-психологічної служби виправного центру в межах, передбачених частинами другою і третьою цієї статті.

Статтею 131-1 КВК України, визначено поняття дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою. Персонал установи виконання покарань зобов`язаний довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення.

Відповідно до ст. 132 КВК України, за невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана та інші.

Статтею 132 КВК України визначені заходи стягнення, що застосовуються до осіб, позбавлених волі. Так, за невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана; сувора догана; грошовий штраф до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб, а засуджених жінок - до десяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, у карцер без виведення на роботу на строк до чотирнадцяти діб;

Порядок застосування заходів стягнення до осіб, позбавлених волі, визначений ст.134 КВК України.

Частинами 1, 3, 15 та 16 статті 134 КВК України передбачено, що при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого. Стягнення може бути накладене лише на особу, яка вчинила проступок, і не пізніше десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її закінчення, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При накладенні стягнення на засудженого адміністрація колонії надає йому можливість у встановленому порядку повідомити про це близьких родичів, адвоката або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Адміністрація колонії при встановленні факту порушення особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, вимог режиму зобов`язана невідкладно розпочати перевірку причин, обставин і мотивів вчинення порушення, поведінки цієї особи до вчинення проступку, визначити кількість і характер раніше накладених стягнень, а також отримати її пояснення про суть проступку. За наслідками такої перевірки приймається рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення та обґрунтовується їх вид. Якщо адміністрація колонії прийняла рішення обмежитися іншими профілактичними заходами, це відображається у щоденнику індивідуальної роботи із засудженим та доводиться до відома особи під підпис.

Відповідно до ч. 7 ст. 135 КВК України, рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду.

Крім того, ч.ч. 1, 2 ст. 135 КВК України визначено, що питання про доцільність застосування стягнення до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, вирішується на засіданні дисциплінарної комісії установи виконання покарань. Дисциплінарна комісія установи виконання покарань діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини членів дисциплінарної комісії. До складу дисциплінарної комісії входять начальник установи виконання покарань, його заступники та начальники служб установи, які за своїми функціональними обов`язками безпосередньо спілкуються з особами, які відбувають покарання у виді позбавлення волі. Очолює дисциплінарну комісію начальник установи виконання покарань або особа, яка виконує його обов`язки.

Пунктом 2 Розділу ХХІ Правил встановлено, що застосування начальниками установ виконання покарань заходів стягнення оформлюється постановами про накладення стягнення установи виконання покарань.

Перед накладенням стягнення на засудженого, який відбуває покарання у виправній колонії, дисциплінарною комісією установи вирішується питання про доцільність застосування стягнення у порядку, визначеному статтями 134, 135 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Результати розгляду дисциплінарною комісією питання про доцільність застосування стягнення до засудженого оформлюється відповідним письмовим рішенням.

Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що підставою для вчинення відповідних оскаржуваних дій відповідача, а саме поміщення та утримання в дисциплінарному ізоляторі, були відповідні постанови про поміщення до ДІЗО, підставою для прийняття яких слугувала поведінка і висловлювання позивача щодо працівників адміністрації установи відбування покарання, що підтверджується належним чином оформленими відповідачем документами, копії яких долучені до матеріалів справи.

Тобто, аналізуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем на підставі положень КВК України застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор, карцер установи виконання покарань.

В апеляційній скарзі представник апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки постанови про поміщення позивача до ДІЗО носять виключно технічний характер, адже є наслідком застосування дисциплінарного стягнення згідно з рішенням дисциплінарної комісії про застосування до позивача дисциплінарного покарання про поміщення його до ДІЗО, які позивач оскаржує.

Однак, колегія суддів зауважує, що застосування начальниками установ виконання покарань заходів стягнення оформлюється постановами про накладення стягнення установи виконання покарань, у тому числі поміщення до ДІЗО.

При цьому, позивач, звертаючись до суду з адміністративним позовом, просив суд визнати протиправними дії ДУ «Житомирська виправна колонія (№4)» щодо поміщення та подальшого утримання ОСОБА_1 в дисциплінарному ізоляторі з 01.10.2019 по 14.11.2019, тобто дії, вчинені відповідачем на виконання постанов.

Колегія суддів наголошує, що обставиною, яка передує поміщенню та утриманню особи в дисциплінарному ізоляторі є прийняття вмотивованої постанови про поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор, доказів оскарження і скасування яких позивачем до матеріалів справи не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправними дій Державної установи "Житомирська виправна колонія (№4)" щодо поміщення та подальшого утримання ОСОБА_1 в дисциплінарному ізоляторі з 01.10.2019 по 14.11.2019, враховуючи наявність чинних постанов, які ніким не скасовані.

Додатково апеляційний суд зазначає, що ЄСПЛ у п.36 по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.