Справа № 303/10286/21
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2022-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 303/10286/21 пров. № А/857/3524/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом за позовом 27 прикордонного загону імені Героїв Карпатської Січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України за апеляційною скаргою громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2021 року (суддя Куцкір Ю.Ю., м.Мукачево)

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року 27 прикордонний загін імені Героїв Карпатської Січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду із позовною заявою до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2021 року позов задоволено повністю. Примусово видворено за межі території України громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Допущено негайне виконання рішення суду.

Не погодившись із таким рішенням, його оскаржив відповідач. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у позові. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не надано належної правової оцінки тому факту, що відсутня постанова про вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП. Крім того, звертає увагу, що його належним чином не повідомили про можливість оскарження рішення про примусове повернення, тому в результаті порушення позивачем норм чинного законодавства він був позбавлений можливості захистити свої права, а також зазначає про наявність паспорта з посвідки на тимчасове проживання.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на офіційну електронну адресу, зазначену в позовній заяві, судова повістка одержана позивачем 12.03.2022 о 14:04 год, що підтверджено звітом про доставку електронного листа.

Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на електронну адресу, зазначену в апеляційній скарзі, судова повістка одержана відповідачем 12.03.2022 о 14:03 год, що підтверджено звітом про доставку електронного листа.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 21.12.2021 року під час проведення прикордонно-представницької зустрічі в пункті пропуску «Дяково» 27 прикордонного загону на підставі ст.3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 був переданий на територію України у встановленому порядку, який 20.12.2021 був затриманий прикордонною поліцією Румунії на напрямку 145 прикордонного знаку (навпроти ділянки відповідальності інспекторів прикордонної служби «Хижа» відділу прикордонної служби «Дяково» 27 прикордонного загону) за незаконний, поза пунктами пропуску, перетин державного кордону з України в Румунію у складі групи осіб.

Такими діями відповідач вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.204-1 КУпАП та в подальшому його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.

Також встановлено, що відповідач на територію України потрапив у встановленому законодавствам порядку 09.04.2021 через пункт пропуску «Бориспіль-авіа» на підставі довгострокової візи Y04208436 (дата передбаченого виїзду з території України 05.07.2021 року), що підтверджується у відомчих Базах даних. До центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не звертався. Наміру залишитись в Україні для подальшого життя не мав, оскільки незаконно перетнув державний кордон, щоб потрапити до країн Європейського Союзу, усвідомлюючи, що для досягнення цієї мети порушуватиме законодавство України. Своїми діями відповідач грубо та свідомо порушив законодавство України.

Своїми діями відповідач громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 порушив ст.ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України», що підтверджено протоколом про адміністративне затримання від 21.12.2021, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 21.12.2021 та актом приймання-передавання особи від 21.12.2021.

Про затримання відповідача повідомлено посольство Ісламської Республіки Пакистан в Україні, Департамент консульської служби Міністерства закордонних справ України.

23 грудня 2021 року першим заступником начальника загону начальником штабу підполковником Є.Маликом прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано покинути територію України у термін до 29 грудня 2021 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебуває на території України незаконно, документів та коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, а також не відноситься до осіб, яким надано статус біженця або потребує додаткового захисту, а також приймаючи до уваги те, що між Україною та Ісламською Республікою Пакистан відсутній договір про реадмісію, тому наявні обґрунтовані підстави для примусового видворення відповідача за межі території України.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773- VI).

Згідно з ч.1 ст.26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

За змістом абз.1 ч.4 ст.30 цього Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону № 3773- VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, враховуючи наведене вище можна дійти висновку про те, що вказаною нормою статті передбачено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Встановлено, що громадянин Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснив незаконний, поза пунктами пропуску перетин державного кордону з України в Румунію у складі групи осіб, чим порушив вимоги статей 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» та вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП.

23 грудня 2021 року першим заступником начальника загону начальником штабу підполковником Є.Маликом прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано покинути територію України у термін до 29 грудня 2021 року.

Однак, з даним позовом про примусове видворення громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач звернувся до суду 24.12.2021.

Дані обставини свідчать про те, що позивач передчасно звернувся до суду першої інстанції з позовом про примусове видворення.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно п. 18 ч. 1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Із матеріалів справи видно, що громадянинау Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , видана посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , якої дата закінчення строку дії 01.04.2022.

При цьому в матеріалах відсутні докази, що така посвідка була скасовано.

Отже, вказана посвідка підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24.12.2021 дата звернення до суду із даним позовом.

Крім того, в матеріалах справи наявна видана Головним управлінням ДПС у м. Києві картка платника податків ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якої він зареєстрований у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків 30.06.2021.

Також із матеріалів справи видно, що відповідач громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.05.2021 зареєстрований за адресо: АДРЕСА_1 , що підтверджено довідкою Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 06.05.2021 №03-13.01-00722.

Вказані обставин не були враховані судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову 27 прикордонного загону імені Героїв Карпатської Січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВАС України № 1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17.04.2014р. «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17.07.2014 (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, шо відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п.78. ЄСПЛ 2000- III, та «Станев проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п.143, ЄСПЛ 2012).

Колегія суддів наголошує, що норми п.1 ст.5 Конвенції мають на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Таким чином, рішення суду необхідно скасувати з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 272, 288, 308, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову 27 прикордонного загону імені Героїв Карпатської Січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар