Справа № 460/14820/21
Суддя: К.М. Недашківська
Дата ухвалення: 2022-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 березня 2022 року м. Рівне №460/14820/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді К.М.Недашківської, розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними дій та бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати в день звільнення в повному обсязі грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2021 рік в кількості 35 діб замість нарахованих 26 діб у наказі Головного управління ДФС у Рівненській області від 22.09.2021 №103-о «Про оголошення наказу»; зобов`язати відповідача додатково нарахувати та виплатити грошову компенсацію за різницю в кількості 9 діб, що у грошовому виразі становить 2741,85 грн, за невикористані дні відпустки за 2021 рік в кількості 35 діб замість нарахованих у наказі про звільнення 26 діб, а також стягнути грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні;

визнати протиправним та скасувати наказ від 22.09.2021 №103-о «Про оголошення наказу» в частині пункту 4 Наказу «Виплатити капітану податкової міліції ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки за 2013, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки в кількості 127 календарних днів», зобов`язати відповідача внести зміни до наказу від 22.09.2021 №103-о «По особовому складу» в частині пункту 4 Наказу наступним змістом: «Виплатити капітану податкової міліції ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки за 2013, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки в кількості 127 календарних днів».

Заяви по суті справи.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивача звільнено з податкової міліції через скорочення штатів. Однак, позивач вважає, що фактично в наказі від 07.09.2021 №1280-о невірно відображено інформацію про виплату компенсації за невикористані дні відпустки за 2021 рік. Позивач вважає, що відповідно до пунктів 51 та 56 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, у році звільнення особи із органів внутрішніх справ через скорочення штатів він має право на відпустку тривалістю 35 діб. Тому, позивач в наказі вказав невірну кількість днів відпустки та виплатив не в повному обсязі компенсацію за невикористані дні відпустки. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, відзиву на позовну заяву не подав.

Ухвалою суду від 13.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

За приписами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції з 30.08.2007 по 24.09.2021.

Наказом Державної фіскальної служби України від 07.09.2021 №1280-о капітана податкової міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ організаційно-аналітичного сектору відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Рівненській області, 24 вересня 2021 року звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, (через скорочення штатів).

Наказом начальника Головного управління ДФС у Рівненській області від 22.09.2021 №103-о оголошено наказ ДФС України від 07.09.2021 №1280-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та пунктом 4 наказу зобов`язано виплатити капітану податкової міліції ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки за 2013, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки в кількості 127 календарних днів.

Позивач вважає, що він має право на отримання компенсації за невикористану відпустку за 2021 рік в кількості 35 днів, а не 26 діб, як було зроблено відповідачем. Відтак, і в наказі від 22.09.2021 №103-о вказана невірна кількість днів відпустки, на яку має право позивач. Тому, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своєї бездіяльності, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Частиною 1 статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Також, Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно із частини 1 статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Станом на час виникнення спірних правовідносин порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначало Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відповідно до абзацу другого пункту першого Положення № 114, належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Відповідно до пункту 49 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

При визначенні тривалості відпусток не враховується також час, необхідний на дорогу до місця проведення відпустки і назад, у тому числі при поділі відпустки на дві частини, а також при відкликанні працівника з відпустки.

При наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається діленням повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.

Приписами пунктів 51, 52 Положення № 114 передбачено, що тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно. За рішенням Міністра внутрішніх справ у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв`язку з особливо складними умовами служби.

Чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

Згідно із пунктом 56 Положення № 114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Порядок отримання такої відпустки особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ станом на час виникнення спірних правовідносин визначався Положенням №114, яким передбачено надання чергових відпусток.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що законом не виключаються випадки, коли працівником міліції відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення працівника міліції права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику міліції використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, працівник поліції має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з працівником поліції, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19.

Отже, у випадку звільнення особи з органів податкової міліції їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 маючи вислугу від 10 до 15 років, має право відповідно до пункту 51 Положення на отримання відпустки 35 діб щорічно.

При цьому, позивача було звільнено за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, тобто через скорочення штатів.

Пунктом 56 Положення № 114 передбачено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Таким чином, даний пункт визначає особливе право у разі звільнення з органів внутрішніх справ, зокрема за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи через скорочення штатів, на отримання відпустки у році звільнення тривалістю, визначеною пунктом 51 цього Положення.

Тобто, принцип визначення тривалості відпустки пропорційно до місяців служби, передбачений пунктом 49 Положення, не застосовується у випадку, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів.

Тому, пунктом 56 Положення передбачено особливий випадок надання відпустки повною тривалістю, передбаченою пунктом 51 Положення, у рік звільнення особи через скорочення штатів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у році звільнення, тобто у 2021 році, позивач мав право на отримання чергової відпустки тривалістю 35 діб, відповідно і на отримання грошової компенсації відповідно до законодавства за невикористану відпустку.

Всупереч вимогам законодавства відповідач визначив право позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку за 2021 рік в кількості 26 календарних днів, а не 35 календарних днів.

Тому, з метою ефективного захисту порушених прав позивача слід визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати в день звільнення в повному обсязі грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2021 рік в кількості 35 діб замість нарахованих 26 діб у наказі Головного управління ДФС у Рівненській області від 22.09.2021 №103-о «Про оголошення наказу».

Крім того, слід визнати протиправним та скасувати наказ від 22.09.2021 №103-о «Про оголошення наказу» в частині пункту 4 Наказу «Виплатити капітану податкової міліції ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки за 2013, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки в кількості 127 календарних днів», зобов`язати відповідача внести зміни до наказу від 22.09.2021 №103-о «Про оголошення наказу» в частині пункту 4 Наказу наступним змістом: «Виплатити капітану податкової міліції ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки за 2013, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки в кількості 136 календарних днів»; зобов`язати відповідача додатково нарахувати та виплатити грошову компенсацію за різницю в кількості 9 діб, за невикористані дні відпустки за 2021 рік в кількості 35 діб замість нарахованих у наказі про звільнення 26 діб.

Щодо стягнення грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, то суд вказує наступне.

Наказом Державної фіскальної служби України від 07.09.2021 №1280-о позивача звільнено з посади 24.09.2021.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив: Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд враховує правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року (справа №805/4458/17-а), відповідно до якої, частина перша статті 117 КЗпП передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України, стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Також зазначено про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, відповідач не довів правомірності своєї бездіяльності, в той час як позивачем позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, а тому адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

Враховуючи положення частини першої статті 139 КАС України, суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати, які підлягають відшкодуванню, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ухвалою суду від 13.12.2021 сплату судового збору було відстрочено. Тому, судовий збір в розмірі 1816 грн 00 коп підлягає стягненню до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними дій та бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в день звільнення в повному обсязі грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2021 рік в кількості 35 діб.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у Рівненській області від 22.09.2021 №103-о «Про оголошення наказу» в частині пункту 4 Наказу «Виплатити капітану податкової міліції ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки за 2013, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки в кількості 127 календарних днів».

Зобов`язати Головне управління ДФС у Рівненській області внести зміни до наказу від 22.09.2021 №103-о «Про оголошення наказу» в частині пункту 4 Наказу наступним змістом: «Виплатити капітану податкової міліції ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки за 2013, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки в кількості 136 календарних днів».

Зобов`язати Головне управління ДФС у Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за різницю в кількості 9 діб за невикористані дні відпустки за 2021 рік та грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір в розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 (нуль) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління ДФС у Рівненській області (вулиця Відінська, 12, місто Рівне, 33023; ).

Повний текст рішення складений 21 березня 2022 року

Суддя К.М. Недашківська