Справа № 380/7066/21
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2022-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/7066/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року зал судових засідань №11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Лєбєдєва Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл.Генерала Григоренка, 3, у якій позивач із урахуванням заяви про уточнення позову від 22.06.2021 та заяви про доповнення до позовної заяви від 02.03.2022, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 3 висновку службового розслідування за фактом грубого порушення службової дисципліни працівниками відділу поліції №4 Львівського РУП ГУНП у Львівській області, зокрема лейтенантом поліції ОСОБА_1 від 22.03.2021;

- визнати протиправним і скасувати пункт 1 наказу відповідача від 24.03.2021 №1220 Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників поліції відділу поліції №4 Львівського РУП ГУНП, яким за грубе порушення службової дисципліни ОСОБА_1 звільнено зі служби з поліції;

- визнати протиправним і скасувати наказ відповідача №118о/с від 24.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції та поновити його на посаді;

- стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач на надав позивачу копії матеріалів та висновку службового розслідування, яке проводилося відносно позивача. Вважає, що застосування до нього найтяжчого виду дисциплінарного стягнення є грубим порушенням чинного законодавства, оскільки звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу. Між тим, на думку позивача, підстав для застосування відповідного виду стягнення у відповідача не було. Посилається також на приписи статей 62 Конституції України та 17 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), за змістом яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. При цьому вказує на те, що згідно з пунктом 10 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших, передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави.

Звертає увагу на те, що оскаржувані накази відповідача є необґрунтованими, оскільки не містять конкретизації в чому саме полягає грубе порушення позивачем службової дисципліни.

Також позивач вважає, що дисциплінарна комісія неналежним чином проаналізувала фактичні обставини кримінального правопорушення з огляду на таємницю слідства. Наполягає на тому, що обставини стосовно вимагання та отримання позивачем грошових коштів є предметом судового дослідження у межах кримінального провадження.

Наголошує на тому, що повідомлення про підозру не тягне жодних наслідків, окрім як передбачених КПК України процесуальних обмежень підозрюваного.

З приводу інкримінованого прогулу позивач вказує на те, що у відповідній частині висновки дисциплінарної комісії не відповідають дійсності.

08.06.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній проти позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що, застосовуючи відносно позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби, відповідач врахував характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Зазначає про те, що ознайомлення з матеріалами службового розслідування є правом позивача. З огляду на те, що позивач своїм правом не скористався вважає, що у відповідача не було обов`язку з власної ініціативи вживати заходів для ознайомлення позивача з матеріалами службового розслідування.

Наголошує на тому, що інформація про надзвичайну подію за участю позивача була висвітлена регіональними та всеукраїнськими засобами масової інформації, набула широкого розголосу та викликала суспільний резонанс, що негативно вплинуло на формування думки населення про діяльність поліції.

Посилається на те, що факт вступу позивача у неслужбові відносини з громадянкою ОСОБА_2 дискредитує на підриває авторитет поліції та є несумісним з подальшим проходженням служби в поліції.

Наполягає на обґрунтованості висновків дисциплінарної комісії щодо наявності в діях позивача ознак грубого порушення службової дисципліни.

Вказує на нерелевантність презумпції невинуватості у спірних правовідносинах, оскільки відповідна процедурна гарантія стосується може застосовуватися лише у межах проваджень кримінально-правового характеру.

З приводу застосованого відповідачем виду дисциплінарного стягнення посилається на те, що обрання заходу дисциплінарного впливу здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

23.06.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він позовні вимоги підтримав повністю. Відповідь на відзив частково дублює аргументи, викладені у позовній заяві. Додатково позивач вказує на те, що обов`язок відповідача ознайомлювати позивача з матеріалами службового розслідування виникає незалежно від волевиявлення останнього, зважаючи на те, що відповідний висновок службового розслідування впливає на його права.

Вважає, що відповідач протиправно не встановив ступінь негативних наслідків, спричинених діями позивача авторитету органів поліції. Вказує на те, що його звільнення жодним чином не компенсує відповідачу репутаційну шкоду

У судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення. Подав до суду 10.03.2022 клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання відповідач явку представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення. Подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача.

За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду та вирішення справи за відсутності учасників справи на підставі наявних доказів.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 05.05.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 21.07.2021, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд прийняв до провадження заяву позивача від 22.06.2021 про уточнення позовних вимог.

Ухвалами від 21.07.2021 та 06.09.2021, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, суд вирішив допитати у судовому засіданні свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою від 06.09.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

Ухвалою від 25.01.2022 суд повернув без розгляду клопотання представника позивача про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

Ухвалою від 02.03.2022, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд прийняв до провадження заяву позивача від 02.03.2022 про доповнення до позовної заяви.

Заходи забезпечення позову або доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Заслухавши пояснення сторін та показання свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

16.03.2021 до відповідача надійшла інформація про затримання позивача працівниками територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, (далі ТУ ДБР у м.Львові) 16.03.2021 о 22:05 год по вул.Хвильового в межах кримінального провадження №0000044, розпочатого 13.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України, який вимагав та отримав неправомірну вигоду у сумі 1000 доларів США за сприяння не передачі громадянина Словацької Республіки ОСОБА_5 (екстрадиції) у Республіку Словенію, де останнього було оголошено у міжнародний розшук.

17.03.2021 уповноваженими працівниками відповідача складено акт про відсутність на робочому місці лейтенанта поліції ОСОБА_1 16.03.2021 з 09:00 по 18:00.

17.03.2021 у відповідності до наказу відповідача №1093 «Про призначення службового розслідування та створення дисциплінарної комісії» призначено службове розслідування за фактом можливого порушення дисципліни ОСОБА_1

17.03.2021 працівниками ТУ ДБР у м.Львові в рамках кримінального провадження №0000044, розпочатого 13.03.2021, лейтенанту поліції ОСОБА_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369-2 Кримінального кодексу України.

18.03.2021 позивача ознайомлено з наказом №1093 від 17.03.2021 та запропоновано надати пояснення з приводу згаданих подій. У свою чергу, позивач на підставі статті 63 Конституції України від надання пояснень відмовився.

18.03.2021 Личаківським районним судом м.Львова позивачу обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту (судова справа №463/2952/21).

22.03.2021 затверджено висновок службового розслідування за фактом грубого порушення службової дисципліни працівниками відділу поліції №4 Львівського РУП ГУНП у Львівській області, у тому числі позивачем.

24.03.2021 пунктом 1 наказу відповідача №1220 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників поліції відділу №4 Львівського РУП ГУНП» (далі наказ №1220 від 24.03.2021) за порушення службової дисципліни, до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

24.03.2021 у зв`язку з реалізацією наказу №1220 від 24.03.2021 відповідач наказом №118 о/с «Про особовий склад» на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону №580 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) звільнив позивача зі служби в поліції.

31.03.2021 позивач подав заяву б/н про надання копії наказу про призначення службового розслідування, копії матеріалів та висновку службового розслідування від 22.03.2021.

Також суд встановив, що 16.03.2021 позивач проходив медкомісію для отримання доступу до державної таємниці, що підтверджується медичною довідкою №330652 серії 10ААЖ від 16.03.2021, направленням до центру психіатричної допомоги та професійного психофізіологічного відбору ТМО МВС у Львівській області б/н від 26.02.2021 та листом державної установи «територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» від 05.07.2021 №33/34-3061.

30.03.2021 представник позивача звернулася до відповідача із адвокатським запитом щодо надання відеозапису з камер зовнішнього відеоспостереження, які знаходяться на вході-виході з ВП №4ЛРУП ГУНП у Львівській області.

07.04.2021 відповідач листом №37Аз/41/01/07-21 повідомив представника позивача про неможливість надання відеозапис у зв`язку з технічною несправністю відеореєстратора та проведення його заміни.

Вважаючи оскаржувані накази про звільнення, а також положення висновку службового розслідування протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

IV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, враховує, що обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 КАС України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стосовно правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така повинна фокусуватися насамперед на такому:

- чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України;

- чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення;

- чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення;

- чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим діянням.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.12.2020 по справі №480/1552/19.

Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон №580) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Частиною 1 статті 59 вказаного Закону встановлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Підстави для припинення служби в поліції персоніфіковано статтею 77 Закону №580. Так, наведеною нормою, серед іншого, передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема:

- у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (пункт 6 частини 1 статті 77 Закону №580);

- у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави (пункт 10 частини 1 статті 77 Закону №580).

Слід зазначити, що згідно з оскаржуваним наказом відповідача №118 о/с від 24.03.2021 позивача звільнено на підставі положень пункту 6 частини 1 статті 77 Закону №580, а не пункту 10 частини 1 статті 77 відповідного Закону. У зв`язку з цим суд критично оцінює посилання позивача на протиправність його звільнення з огляду на відсутність передумов, передбачених пунктом 10 частини 1 статті 77 Закону №580.

Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» №2337-VIII від 15.03.2018 (далі Закон №2337 або Статут).

Відповідно до частини 1 статті 1 згаданого Закону службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Відповідно до частини 1 статті 1 за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим статутом.

Статтею 12 Статуту передбачено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Таким чином, наявність у діях (бездіяльності) поліцейського ознак дисциплінарного проступку є підставою для його притягнення до дисциплінарної відповідальності шляхом застосування конкретного виду дисциплінарного стягнення.

У свою чергу, вичерпний перелік таких стягнень дефіновано частиною 3 статті 13 Закону №2337, за змістом якої До поліцейських можуть застосовуватися наступні види дисциплінарних стягнень:

1) зауваження;

2) догана;

3) сувора догана;

4) попередження про неповну службову відповідність;

5) пониження у спеціальному званні на один ступінь;

6) звільнення з посади;

7) звільнення із служби в поліції.

Резюмуючи дослідження обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає про наступне.

Так, службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського (частина 1 статті 14 Закону №2337).

Відповідно до частини 10 статті 14 вказаного Закону порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

На виконання цитованого припису наказом МВС України від 07.11.2018 затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України (далі Порядок №893), який визначає процедуру проведення службового розслідування стосовно поліцейського, права учасників службового розслідування, порядок оформлення його результатів, прийняття та реалізації рішень за результатами службового розслідування.

Частиною 1 статті 15 Закону №2337 зафіксовано, що проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.

При цьому у відповідності до приписів частини 15 названої статті за результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.

За змістом пункту 2 Розділу VI Порядку №893 висновок службового розслідування є підсумковим документом службового розслідування та складається зі вступної, описової та резолютивної частин.

Відповідно до пункту 4 Розділу VI Порядку №893 в описовій частині висновку службового розслідування викладаються відомості, встановлені під час проведення службового розслідування:

- обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, час, місце, спосіб, мотив учинення дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим;

- посада, звання, прізвище, ім`я, по батькові, персональні дані (дата і місце народження, освіта, період служби в поліції і на займаній посаді - із дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних»), відомості, що характеризують поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень;

- пояснення поліцейського щодо обставин справи, а в разі відмови від надання такого пояснення - інформація про засвідчення цього факту відповідним актом про відмову надати пояснення чи поштове повідомлення про вручення або про відмову від отримання виклику для надання пояснень чи повернення поштового відправлення з позначкою про невручення;

- пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи;

- пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи;

- документи та матеріали, що підтверджують та (або) спростовують факт учинення дисциплінарного проступку;

- обставини, що обтяжують або пом`якшують відповідальність поліцейського, визначені статтею 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

- причини та умови, що призвели до вчинення виявленого дисциплінарного проступку, обставини, що знімають із поліцейського звинувачення.

В описовій частині зазначаються також відомості про залучення фахівців та результати їх участі в службовому розслідуванні.

При проведенні службових розслідувань за фактами витоку секретної інформації зазначаються форма допуску до робіт, пов`язаних з державною таємницею, поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, або осіб, дані яких зазначаються у висновку службового розслідування, а також номер, дата наказу про надання доступу до секретної інформації та найменування органу і посадової особи, який(а) видав(ла) цей наказ.

У свою чергу, згідно з пунктом 5 Розділу VI Порядку №893 у резолютивній частині висновку службового розслідування дисциплінарною комісією зазначаються:

- висновок щодо наявності або відсутності в діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону, іншого нормативно-правового чи організаційно-розпорядчого акта, наказу керівника, який було порушено.

У разі неможливості встановлення за результатами службового розслідування факту наявності/відсутності в діях (бездіяльності) поліцейського складу дисциплінарного проступку внаслідок неможливості отримання доступу до необхідних документів такі обставини розцінюються на користь поліцейського, стосовно якого призначено службове розслідування;

- вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського в разі наявності в його діянні ознак дисциплінарного проступку;

- відомості про списання чи відновлення використаних, пошкоджених або втрачених матеріальних цінностей, зброї, боєприпасів, службових документів, а також про надсилання матеріалів службового розслідування до відповідних органів для прийняття рішення згідно із законодавством;

- запропоновані заходи, спрямовані на усунення виявлених під час службового розслідування недоліків, причин та умов виникнення обставин, які стали підставою для призначення службового розслідування.

Абзацами першим та другим пункту 9 Розділу VI аналізованого Порядку передбачено, що висновок службового розслідування затверджує керівник, який його призначив, або особа, яка виконує обов`язки керівника. Враховуючи думку членів дисциплінарної комісії та на підставі поданих матеріалів службового розслідування уповноважений керівник може прийняти рішення про накладення на поліцейського іншого виду дисциплінарного стягнення, що відрізняється від запропонованого дисциплінарною комісією.

Системний аналіз викладених нормативних приписів дозволяє суду стверджувати про те, що висновок дисциплінарної комісії є службовим документом, в якому зафіксовані результати підтвердження наявності чи відсутності дисциплінарного проступку у діях поліцейського стосовно якого проводилося службове розслідування.

При цьому відповідний висновок є носієм доказової інформації про виявлені порушення. Між тим, останній носить виключно рекомендаційний характер для керівника, який уповноважений накладати стягнення щодо відповідного поліцейського та може бути відхилений залежно від правової оцінки фактичних обставин таким керівником.

Відтак сам по собі висновок дисциплінарної комісії не створює правових наслідків у вигляді виникнення обов`язків, зміни чи припинення будь-яких прав позивача.

Таким чином, висновок службового розслідування не є правовим документом, який встановлює відповідальність поліцейського, та не є обов`язковим рішенням суб`єкта владних повноважень. У цьому контексті слід наголосити, що іманентною передумовою судового захисту є наявність порушеного права особи, яка звертається за його захистом.

Зважаючи на те, що положення висновку службового розслідування від 22.03.2021 жодним чином не впливають на правовий статус позивача, позовні вимоги у частині визнання протиправним та скасування пункту 3 висновку службового розслідування від 22.03.2021 за фактом грубого порушення службової дисципліни працівниками відділу поліції №4 Львівського РУП ГУНП у Львівській області, зокрема, лейтенантом поліції Трачем В.В., слід залишити без задоволення.

Аналізуючи правомірність спірних наказів відповідача щодо звільнення позивача, суд звертає увагу на наступні обставини.

Згідно зі статтею 18 Статуту під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає у наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій. Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: 1) надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; 2) подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають відношення до справи; 3) ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, законами України "Про захист персональних даних", "Про державну таємницю" та іншими законами; 4) подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування; 5) користуватися правничою допомогою.

Пунктом 5 Розділу V Порядку №893 визначено, що письмові клопотання поліцейського, стосовно якого призначено службове розслідування, про отримання і долучення до матеріалів службового розслідування документів, отримання додаткових пояснень від інших осіб подаються голові або членам дисциплінарної комісії в межах строку проведення службового розслідування.

Таким чином, подання клопотань та ознайомлення з матеріалами службового розслідування є правом особи.

При цьому суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 200/11250/19-а.

У вимірі спірних правовідносин суд встановив, що висновок службового розслідування, що став підставою для звільнення позивача зі служби в поліції затверджений 22.03.2021.

Між тим, 18.03.2021 позивач відмовився від надання пояснень у межах відповідного службового розслідування. За таких обставин суд висновує про те, що позивач був обізнаний про факт проведення службового розслідування.

Утім, до відповідача із заявою б/н про надання копії наказу про призначення службового розслідування, копії матеріалів та висновку службового розслідування від 22.03.2021 позивач звернувся лише 31.03.2021, тобто поза межами строку проведення службового розслідування.

Крім того, необхідно зауважити і те, що ні Законом №2337, ні Порядком №893 не встановлено обов`язку для дисциплінарної комісії ознайомлювати особу, відносно якої проводиться службове розслідування, з висновком службового розслідування.

Підпунктом 14 пункту 2 Розділу ІІІ Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 № 893 встановлено, що голова дисциплінарної комісії після затвердження висновку службового розслідування за письмово оформленим волевиявленням поліцейського, стосовно якого проводилося службове розслідування, забезпечує ознайомлення його із затвердженим висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, з дотриманням вимог законодавства України.

Таким чином, ознайомлення з висновком службового розслідування також є правом особи, реалізація якого залежить від волевиявлення самої особи, а тому не ознайомлення у спірному випадку позивача з висновком службового розслідування до винесення наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності не свідчить про порушення відповідачем порядку проведення такого службового розслідування.

Із урахуванням викладеного суд, беручи до уваги обізнаність позивача про факт провадження щодо нього службового розслідування, дійшов висновку, що позивач не був обмежений у праві подати рапорт (клопотання) про ознайомлення з матеріалами та висновком службового розслідування.

За наведених обставин, на переконання суду, посилання позивача на порушення його прав в аналізованій частині не знайшли свого підтвердження.

Суд також відхиляє аргументи позивача про неконкретизованість спірних наказів про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, виходячи з наступних міркувань.

З обставин справи вбачається, що позивач, обґрунтовуючи неконкретизованість оскаржуваних наказів відповідача вказує на те, що з їх змісту неможливо ідентифікувати діяння, яке відповідач кваліфікує як грубе порушення позивачем службової дисципліни.

Суд зазначає, що порядок застосування дисциплінарних стягнень унормовано статтею 19 Закону №2337.

Відповідно до частини 7 згаданої статті у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 згаданого Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України (частина 3 статті 59 Закону №580).

Згідно з частиною 5 статті 59 вказаного Закону порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

У свою чергу, відповідно до статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» з метою забезпечення належної підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими розроблено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, що затверджений наказом МВС України від 23.11.2016 №1235 (далі Порядок №1235).

За змістом пункту першого Розділу ІІ згаданого Порядку підставою для видання наказів по особовому складу є, зокрема, звільнення поліцейського зі служби.

Поряд з цим, пунктом 10 Розділу ІІІ Порядку №1235 передбачено, що у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати. Крім того, зазначається інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення або відрахування з грошового забезпечення коштів за кількість діб відпусток за час невідпрацьованої частини календарного року.

Отже, наведені положення Порядку №1235 визначають вимоги до змісту наказів про звільнення поліцейського.

Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд вказує на те, що наказ відповідача №118 о/с від 24.03.2021, який прийнято на виконання наказу відповідача №1220 від 24.03.2021, відповідає вимогам пункту 10 Порядку №1235, тобто не містить дефектів щодо його змісту.

У свою чергу, наказ відповідача №1220 від 24.03.2021 має відсильний характер, зважаючи на те, що фактичні підстави його прийняття відображені у висновку службового розслідування від 22.03.2021. Слід зазначити, що відповідний висновок дисциплінарної комісії містить відомості про те, що звільнення позивача зі служби зумовлене вчинення ним прогулу, а також діяння, що підриває авторитет поліції.

Суд звертає увагу на те, що національне законодавство з питань проведення дисциплінарного провадження та службового розслідування відносно поліцейського не містить приписів, що встановлюють обо`язок відповідача дублювати у наказі про звільнення результати проведеного службового розслідування.

У зв`язку з цим суд висновує про те, що доводи позивача в аналізованій частині не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами службового розслідування.

Надаючи оцінку обґрунтованості спірних наказів про застосування щодо позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в частині прогулу, суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 14 Закону №2337 службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Необхідно зауважити, що службове розслідування означає здійснення комісією комплексу заходів з метою з`ясування обставин, що стали підставами для його призначення. Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №640/19574/18.

Тобто службове розслідування здійснюється з метою з`ясування наявності чи відсутності конкретного проступку, який став підставою для його проведення. Іншими словами, службове розслідування та його результати не можуть стосуватися тих порушень, здійснення перевірки наявності чи відсутності яких не покладено в основу необхідності проведення відповідного службового розслідування.

У пункті 53 постанови Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №2040/6162/18 суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що у спорах, що виникають із правовідносин, пов`язаних із оскарженням результатів службового розслідування, судам необхідно досліджувати чи відповідають висновки службового розслідування меті та підставам його призначення, і чи дійсно в ході проведення службового розслідування підтвердилися відомості, які стали підставою для його призначення.

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ Порядку №893 службове розслідування призначається, зокрема, за наявності даних про:

- внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення поліцейським кримінального правопорушення;

- повідомлення поліцейському про підозру в учиненні ним кримінального правопорушення, якщо службове розслідування не було проведено на підставі абзацу другого згаданого пункту або якщо за його результатами не було встановлено дисциплінарного проступку;

- надходження подання спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або припису Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому міститься вимога щодо проведення службового розслідування з метою виявлення причин та умов, за яких стало можливим учинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону України «Про запобігання корупції»;

- ознаки дисциплінарного проступку, що призвів до загибелі або поранення (контузії, травми або каліцтва) поліцейського під час виконання ним службових повноважень;

- недотримання підстав та порядку застосування або використання вогнепальної зброї, спеціальних засобів або заходів фізичного впливу;

- недотримання норм кримінального процесуального законодавства України під час проведення досудового розслідування;

- втрату поліцейським службового посвідчення та спеціального нагрудного знака (жетона), табельної, добровільно зданої чи вилученої зброї або боєприпасів, нагородної зброї, якщо вона зберігалася в територіальному органі поліції чи його територіальному (відокремленому) підрозділі, а також закладі, установі Національної поліції України, що належать до її управління (далі - органі (підрозділ, заклад, установа) поліції), а також втрату спеціальних засобів поліцейським чи відсутність їх в органі (підрозділі, закладі, установі) поліції, матеріалів досудового розслідування, справ оперативного обліку та справ про адміністративні правопорушення, речових доказів, а також тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження;

- розголошення конфіденційної, таємної, службової або іншої інформації, яка містить таємницю, що охороняється законом;

- порушення законодавства України у сфері фінансово-господарської діяльності органів поліції, а також установ, які належать до сфери управління Національної поліції України, виявлені під час ревізій або перевірок, внутрішніх аудитів;

- перебування поліцейського на роботі (службі) у стані алкогольного сп`яніння або стані, викликаному вживанням наркотичних чи інших одурманюючих засобів, або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

- приховування від обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні та адміністративні правопорушення, які були відомі поліцейському, але не отримали реєстраційного номера або не були зафіксовані ним у встановленому законодавством України порядку.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку про те, що підставою для проведення службового розслідування можуть бути конкретні події, що потребують більш ретельної перевірки відповідних фактичних та інших обставин таких подій.

При цьому суд враховує правову позицію, відображену у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №823/1430/17.

Зі змісту наказу відповідача №1093 від 17.03.2021 «Про призначення службового розслідування та створення дисциплінарної комісії» вбачається, що підставою для проведення дисциплінарного провадження відносно позивача стало надходження від органу досудового розслідування інформації щодо імовірного вчинення позивачем кримінального правопорушення у зв`язку з чим останній був затриманий у порядку, передбаченому КПК України.

Утім, здійснюючи службове розслідування, відповідач, серед іншого, перевірив наявність у діях позивач ознак прогулу, тобто висновки службового розслідування здійснені поза межами події дослідження та, на переконання суду, не могли бути підставою для застосування щодо позивача заходів дисциплінарного впливу.

Слід зазначати, що пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992, роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в рішенні від 19.10.2011 по справі №6-56708св10, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Отже, роботодавець зобов`язаний не лише зафіксувати факт відсутності працівника на робочому місці, але також встановити період протягом якого працівник був відсутній. Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Суд додатково зауважує про те, що законодавством не визначено порядку фіксації прогулу роботодавцем чи іншими органами.

З обставин справи вбачається, що відповідач, вважаючи, що у діях позивача наявні ознаки прогулу, виходив з того, що останній був відсутній на роботі з 09.00 год по 18.00год без поважних причин. При цьому висновки відповідача зумовлені фактом відсутності позивача на ранковій та вечірній нарадах.

У свою чергу, суд зазначені висновки відповідача вважає помилковими, з огляду на таке.

Внутрішній розпорядок дня для поліцейських, працівників апарату, відділів та відділень Головного управління Національної поліції у Львівській області затверджений однойменним наказом відповідача №3911 від 21.12.2019.

Згідно з пунктом 3 вказаного наказу начальників відділів та відділень ГУНП уповноважено затвердити внутрішній розпорядок дня поліцейських та працівників очолюваних органів.

Суд звертає увагу на те, що правила внутрішнього трудового розпорядку за своєю суттю є нормативним документом, який регламентує чітку організацію праці, зокрема, встановлює режим робочого дня та відпочинку, а також визначає взаємні обов`язки роботодавців і працівників.

У контексті наведених обставин суд зазначає про те, що відповідач не надав доказів на підтвердження здійснення табелювання робочого часу позивача, що, у свою чергу, унеможливлює належним чином визначити період відсутності позивача на роботі. На переконання суду, позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку з не запровадженням відповідачем належного механізму обліку робочого часу його працівників.

Як зазначав суд, визначальною ознакою для кваліфікації відсутності працівника на роботі є відсутність поважних причин, тобто сама собою неявка особи на робочому місці не є достатньою підставою для інкримінування відповідній особі порушення у вигляді прогулу.

З огляду на вказане суд звертає увагу на те, що відсутність позивача на ранковій нараді (о 09.00 год) зумовлена проходженням медичної комісії для отримання доступу до державної таємниці, що підтверджується медичною довідкою №330652 серії 10ААЖ від 16.03.2021, направленням до центру психіатричної допомоги та професійного психофізіологічного відбору ТМО МВС у Львівській області б/н від 26.02.2021 та листами державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» від 05.07.2021 №33/34-3061, від 13.10.2021 №33/34-4968.

Крім того, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив про те, що позивач, який перебуває у його підпорядкуванні по службі, 16.03.2021 проходив медичний огляд для отримання доступу до державної таємниці. Суд наголошує на тому, що вказані обставини також відображені у письмових поясненнях ОСОБА_6 , які він надавав у межах службового розслідування відносно позивача, тобто інформація про причини відсутності позивача на ранковій нараді членам дисциплінарної комісії була відома. Між тим, зі змісту висновку службового розслідування вбачається, що вказаній обставині, яка свідчить про поважність причин відсутності позивача на робочому місці 16.03.2021, не надано жодної правової оцінки.

Суд також встановив, що допитані у якості свідків у судовому засіданні працівники відділу поліції №4 Львівського РУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 бачили позивача у приміщенні районного відділу поліції 16.03.2021 близько 15:30год, що також спростовує твердження відповідача про відсутність позивача того ж дня у період з 09.00 год по 18.00 год.

Суд також звертає увагу на те, що акт про відсутність позивача на робочому місці 16.03.2021 складений лише 17.03.2021, тобто на наступний день після вчинення ним, на думку відповідача, прогулу.

Відтак суд висновує про те, що висновок службового розслідування складений без всебічного та повного дослідження обставин, яке мали істотне значення для прийняття рішення щодо проходження позивачем служби в поліції. У зв`язку з наведеним, на переконання суду, інкримінований позивачу прогул не знайшов свого фактичного підтвердження в ході судового розгляду.

Суд критично оцінює посилання позивача на відпрацювання матеріалів єдиного обліку №4770 від 24.02.2021 як поважну причину відсутності на роботі, оскільки стверджувана відсутність на роботі мала місце 16.03.2021. Водночас відпрацювання матеріалів ЄО №4770 від 24.02.2021 закінчено 09.03.2021, що підтверджується матеріалами розгляду телефонних повідомлень та рапортами ДОП СП відділу поліції №4ЛРУП ГУНП у Львівській області Ігоря Дячука.

З приводу посилання позивача на зміст відеоматеріалів, які містяться у матеріалах справи, на яких зафіксовано факт перебування позивача 16.03.2021 у приміщенні відділу поліції, що, на його думку, спростовує наявність прогулу, суд вказує таке.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом частин 1-4 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що допустимість доказів визначається законністю джерел, умов і способів їх одержання.

Суд встановив, що представник позивача Роюк Л.І. звернулася до відповідача із адвокатським запитом від 30.03.2021 Вих №13/11/21 щодо надання відеозапису з камер зовнішнього відеоспостереження, які знаходяться на вході-виході з ВП №4ЛРУП ГУНП у Львівській області.

07.04.2021 відділ поліції №4 Львівського РУП ГУНП у Львівській області листом №37Аз/41/01/07-21 повідомив представника позивача Роюк Л.І. про неможливість надання відеозапису у зв`язку з технічною несправністю відеореєстратора та проведення його заміни.

За таких обставин суд вказує на те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано легітимність джерела походження відповідного відеозапису.

Згідно з частиною 1 статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Підсумовуючи викладене, суд відхиляє посилання позивача на відповідний відеозапис, оскільки такий є недопустимим доказом.

Системний аналіз викладеного дозволяє суду стверджувати про те, що відповідач не довів наявності у діях позивача ознак прогулу.

Щодо доводів позивача про те, що інформація, відображена у висновку службового розслідування, фактично обґрунтовує вчинення ним кримінального злочину, та неможливості у зв`язку з цим звільнення з органів поліції до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього, суд зазначає наступне.

У статті 18 Закону України №580 визначено обов`язки поліцейського, відповідно до яких поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України №580 у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Таким чином, законодавець розрізняє окремі види юридичної відповідальності поліцейського за вчинення протиправних діянь, зокрема, у розрізі кримінально-правового та дисциплінарно-правового аспектів.

При цьому, суд звертає увагу на те, що кримінальна відповідальність поліцейського настає у випадках вчинення ним кримінального правопорушення, а порядок застосування такого виду юридичної відповідальності визначено Кримінальним процесуальним кодексом України.

Разом з цим, як визначено частиною 2 статті 19 Закону України №580, підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Отже, дисциплінарна та кримінальна відповідальність поліцейського є окремими видами юридичної відповідальності, порядок та підстави притягнення поліцейських до конкретного виду юридичної відповідальності здійснюється за окремими процедурами, урегульованими різними нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 1 Статуту службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Правил №1179 під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також зазначеними Правилами; поважати і не порушувати права та свободи людини, до яких, зокрема, відносяться права: на життя; на повагу до гідності; на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла; на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; на свободу світогляду і віросповідання; володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; на мирні зібрання; на свободу пересування, вільний вибір місця проживання; інші права, які передбачені Конституцією та законами України, міжнародними договорами України; у кожному окремому випадку обирати той захід з-поміж заходів, передбачених законодавством України, застосування якого призведе до настання найменш негативних наслідків; неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов`язаних зі службою в Національній поліції України, визначених Законами України Про Національну поліцію, Про запобігання корупції та іншими актами законодавства України; виявляти повагу до гідності кожної людини, справедливо та неупереджено ставитися до кожного, незважаючи на расову чи національну приналежність, мову, стать, вік, віросповідання, політичні чи інші переконання, майновий стан, соціальне походження чи статус, освіту, місце проживання, сексуальну орієнтацію або іншу ознаку; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку; мати охайний зовнішній вигляд, бути у встановленій формі одягу; дотримуватися норм ділового мовлення, не допускати використання ненормативної лексики; зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Отже, до поліцейського висуваються підвищені вимоги, що пов`язано з особливим статусом Національної поліції, а також спрямованістю діяльності поліції на служіння суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, підтримання публічної безпеки і порядку. У свою чергу, недотримання поліцейським зазначених вимог є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення.

На переконання суду, позивач був зобов`язаний не допускати позаслужбові стосунки з питань кримінального розслідування з третіми особами, не допускати вчинків, що ганьблять звання працівника поліції або підривають авторитет поліції та призводять до порушення кримінального провадження стосовно поліцейського та набрання широкого публічного розголосу надзвичайної події за участю позивача.

Враховуючи встановлені службовим розслідуванням обставини, суд вважає, що вони в достатній мірі підтверджують факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, оскільки матеріали службового розслідування підтверджують (1) вступ позивача у неслужбові відносини з третьої особою, що спрямовані на вжиття у позапроцесуальний спосіб заходів з метою зміни запобіжного заходу громадянину Словацької Республіки ОСОБА_9 ; (2) початок кримінальне провадження відносно позивача як службової особи; (3) обставини затримання позивача в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом; (4) факт висвітлення описаних подій у засобах масової інформації.

Суд критично оцінює посилання позивача не те, що відповідач не встановив ступінь негативних наслідків для авторитету органів поліції, оскільки інкриміноване позивачу порушення є формальним, тобто настання наслідків перебуває поза межами відповідного правопорушення.

Не заслуговують на увагу також аргументи позивача про те, що його звільнення жодним чином не компенсує відповідачу репутаційну шкоду. На переконання суду, обраний щодо позивача вид дисциплінарного впливу не спрямований на відновлення авторитету державного органу. Аргументи позивача зводяться до суб`єктивного трактування нормативного регулювання дисциплінарного провадження.

У відповідності до частини 3 статті 13 Статуту одним з видів дисциплінарного стягнення є звільнення зі служби в поліції.

Відповідно до статті 77 Закону України № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (пункт 6 частини 1 статті 77) та у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення (пункт 10 частини 1 статті 77).

Зважаючи на те, що Закон №580 виокремлює зазначені підстави для звільнення зі служби в поліції, Верховний Суд звертає увагу на те, що вчинення поліцейським діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну, кримінальну та/або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного.

Отже, такі підстави для звільнення зі службі в поліції, як притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, не слід ототожнювати із підставами для притягненням до дисциплінарної відповідальності.

Вирішення питання про правомірність притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясувати саме наявність складу дисциплінарного проступку в його діяннях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ці ж самі діяння отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.

Однією із загальних рис дисциплінарної відповідальності, якою вона відрізняється від інших видів юридичної відповідальності, є можливість її застосування без рішення суду на підставі вчинення дисциплінарного проступку.

Аналіз співвідношення кримінальної та дисциплінарної відповідальності особи свідчить про те, що перша застосовується за діяння, котре є суспільно небезпечним, охоплюється положеннями Кримінального кодексу України, та за яке передбачено найбільш суворий захід державного примусу. На відміну від кримінальної відповідальності, дисциплінарна відрізняється тим, що підставою її застосування завжди є порушення встановленої організації праці або порушення загальновстановлених зобов`язань, які можуть бути передбачені службовими обов`язками суб`єкта проступку.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися в контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06.10.1982 у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07.10.1987 у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви №11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11.02.2003 у справі «Ringvold v. Norway», заява №34964/97).

Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Подібні висновки викладені в рішеннях Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №160/1750/19, від 06.02.2020 у справі №300/1406/19, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №901/918/18 .

Посилання позивача на порушення статті 62 Конституції України та статті 17 КПК України є необґрунтованими, оскільки суд не вирішує питання обґрунтованості обвинувачення в межах кримінального провадження.

З урахуванням наведеного, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо незаконності його звільнення у зв`язку із недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки позивача звільнено саме за вчинення дисциплінарного проступку. Відсутність обвинувального вироку у кримінальній справі не виключає наявності в діях позивача підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, доводи позивача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

З приводу пропорційності застосовного виду дисциплінарного стягнення суд вказує наступне. Обрання конкретного виду дисциплінарного випливу здійснюється на розсуд відповідача залежно від конкретних обставин справи та охоплюється його дискреційними повноваженнями.

У цьому контексті суд звертає увагу на те, що стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейський суд з прав людини сформував позицію, згідно з якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Суд при розгляді справи враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.02.2020 у справі №2040/7713/18.

Зважаючи на посадове становище позивача, його функціональні обов`язки, характер виконуваних ним завдань, зміст допущеного правопорушення, посередню службову характеристику, суд дійшов висновку, що обраний відповідачем захід дисциплінарного впливу є справедливим та пропорційним.

Більше того, суд вважає слушними аргументи представника відповідача про те, що застосування такого стягнення, як звільнення зі служби не потребує наведення неможливості застосування іншого виду стягнення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 21 березня 2022 року.

Суддя А.Г. Гулик