Справа № 160/17423/20
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2022 року м. Дніпросправа № 160/17423/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Замкової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 (суддя Златін С.В.) у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Департамент патрульної поліції звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції майнову шкоду у розмірі 344 163, 27 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції в рахунок відшкодування заподіяної шкоди суму 16 397,52 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Департаментом патрульної поліції подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове судове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що на час вчинення правопорушення яке потягло за собою спричинення майнової шкоди, чинним законодавством, що визначає види відповідальності поліцейських було передбачено лише цивільно-правову відповідальність, отже, враховуючи відсутність зворотної дії закону в часі, відсутні підстави для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності. Скаржник наполягає на тому, що шкода завдана відповідачем жодним чином не пов`язана з виконанням його функціональних обов`язків, а обумовлена недотримання останнім Правил дорожнього руху. Вказує на те, що поліцейський який керує службовим транспортом та вчиняє ДТП, здійснює таку дію не у зв`язку з виконанням службових обов`язків. Отже, неможливим є застосування приписів ст. 130 КЗпП України, до даних відносин, оскільки матеріали справи не містять доказів порушення відповідачем завдань та функцій поліцейського під час скоєння ДТП. Також, позивач наполягає на тому, що відповідач є посадовою особою управління патрульної поліції, а отже до нього підлягає до застосування повна матеріальна відповідальність. Крім того, скаржник зазначає, що судом не правильно застосовано нормативно-правову базу при розрахунку середнього заробітку для визначення суми відшкодування.

Представником відповідача надано пояснення, в яких останній вказує про те, що питання проходження публічної служби мають скорочений строк звернення до суду, який було пропущено позивачем. На підставі чого вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а поданий позов залишенню без розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, з 16 січня 2016 року відповідач проходить службу в Управлінні патрульної поліції у м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції.

З 23.06.2018 року відповідач перебуває на посаді поліцейського взводу № 2 роти тактико-оперативного реагування управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ДПП.

Відповідач 04.11.2018 року приблизно о 00:05 год. під час несення служби з охорони публічної безпеки і порядку, керуючи автомобілем марки Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_1 , в м. Дніпрі по вулиці Калиновій в районі ЕО № 113 скоїв ДТП внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_2 .

Згідно висновків експертного дослідження за № 22/12.2/4 від 03.05.2019 року, виконаного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_2 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди, складає 97 537,84 грн.

Згідно висновків експертного дослідження за № 22/12.2/3 від 18.11.2019 року, виконаного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_1 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди, складає 246 625,43 грн.

Отже, загальна сума збитків завданих позивачу становить 344 163,27 грн.

За даним фактом постановою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року, що набрала законної сили, відповідача звільнено від адміністративної відповідальності обмежившись усним зауваженням; а праву про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно відповідача закрито через малозначність діяння.

Однак у вказаній постанові Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року міститься висновок про те, відповідач визнав свою провину; відповідач порушив своїми діями вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху. Також вказаним рішенням суду встановлено, що відповідач керував автомобілем саме під час виконання службових обов`язків.

Наведені обставини обумовили звернення позивача до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, тобто він є спеціальним нормативним актом, який регулює проходження служби в поліції.

Статтею 17 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Стаття 60 Закону України «Про Національну поліцію» визначає, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Встановлені у справі обставини свідчать, що відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, завдав шкоду державі в особі Департаменту патрульної поліції шляхом пошкодження майна у період здійснення ним повноважень, пов`язаних із виконанням його службових обов`язків.

Відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

В спірному випадку правовідносини між позивачем та відповідачем не засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності, а засновані на адміністративному (владному) підпорядкуванні, а тому цивільне законодавство до них не застосовується.

Отже, судом першої інстанції правильно зазначено про відсутність підстав для стягнення матеріальної шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, і доводами апеляційної скарги це не спростовується. Крім того, питання підсудності в даному спорі вже визначено у справі№19/9127/19, в межах якої закрито провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, через непідсудність даного спору загальному суду в порядку ЦПК України (рішення суду набрало законної сили).

При вирішенні справ вказаної категорії пріоритетними є норми спеціального законодавства, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Закон України «Про Національну поліцію» не містить норм щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що на поліцейського, як на працівника, поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Статтею 130 Кодексу законів про працю України визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Статтею 132 КЗпП України встановлено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Під час розгляду адміністративної справи судом не встановлено наявність жодного з зазначених випадків.

Суд зазначає, що факт спричинення завданої внаслідок ДТП прямої дійсної шкоди роботодавцю є встановленим, підтвердженим та не заперечується відповідачем. Однак, в даному випадку матеріальна відповідальність працівника у відповідності до ст. 132 КЗпП України обмежується розміром середнього місячного заробітку.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля. Відповідач може нести лише обмежену матеріальну відповідальність.

Розмір матеріальної відповідальності в межах середньомісячного заробітку визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме: виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

З огляду на дані довідки про доходи Департаменту патрульної поліції №198 від 01.02.2020, суд першої інстанції правильно визначив розмір середнього заробітку відповідача в сумі 16 397,52 грн.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції при обчисленні середнього заробітку неправильно обрано нормативно-правовий акт, оскільки питання обчислення середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення поліцейських регулюються приписами Порядку №260, колегія суддів відхиляє, оскільки в приписи даного порядку не підлягають застосуванню з метою обчислення розміру середнього заробітку працівника для відшкодування матеріальної шкоди.

Стосовно доводів апелянта, що ОСОБА_1 був посадовою особою Управління патрульної поліції, яке є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції, а тому має нести повну матеріальну відповідальність, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки у розумінні статті 132 КЗпП України посадовими особами вважаються керівники, заступники керівників, а також інші службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих функцій.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко