Справа № 140/16597/21
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року ЛуцькСправа № 140/16597/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби (далі - СЛЕД Держмитслужби, відповідач) про визнання неправомірною відмову Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби від 25.11.2021 року №7.17-1/7.17-10/10/8681 про проведення коригування заробітної плати ОСОБА_1 у зв`язку із підвищенням посадового окладу та виплату відкоригованої суми заробітку за період з 21.01.2016 по 29.05.2020; зобов`язання Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень Держмитслужби провести коригування заробітної плати ОСОБА_1 у зв`язку із підвищенням посадового окладу та виплату відкоригованої суми заробітку за період з 21.01.2016 по 29.05.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.10.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення коригування заробітної плати і виплату відкоригованої суми заробітку за період з 21.01.2016 по 29.05.2020 - датою незаконного звільнення і поновлення на роботі, на що 25.11.2021 від Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби надійшла відповідь про відмову у задоволенні заяви, оскільки розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснював Волинський окружний адміністративний суд у справі 803/172/16 та вказано, що позивач не перебував у відносинах з СЛЕД Держмитслужби.

Позивач вважає, що заробітна плата за час вимушеного прогулу не коригувалась на коефіцієнти підвищення посадового окладу судом у справі №803/172/16, а за вказаний період відбулось неодноразове підвищення заробітної плати (посадового окладу), то даний обов`язок має реалізувати СЛЕД Держмиттслужби, а тому просить задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10.01.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своєї позиції вказав, що між ОСОБА_1 та СЛЕД Держмитслужби, як суб`єктом владних повноважень, який не був із ним у трудових відносинах, як територіальний орган Держмитслужби, відсутній публічно-правовий спір про стягнення заробітної плати, і вимоги щодо визнання неправомірною відмови СЛЕД Держмитслужби у проведенні йому коригування заробітної плати у зв`язку із підвищенням посадового окладу у територіальних органах Міндоходів в ДФС за період із 21.01.2016 по 29.05.2020 та вимог зобов`язати у судовому порядку СЛЕД Держмитслужби провести коригування заробітної плати ОСОБА_1 , який її не отримував, як оплату за виконану роботу та виплат відкоригованої суми заробітку за вищезазначений період, за рахунок коштів державного бюджету передбаченого на утримання СЛЕД Держмитслужби, не базуються на правових підставах і є нікчемними за своїм юридичним змістом.

Вважає, що між СЛЕД Держмитслужби та ОСОБА_1 відсутній спір про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а такий спір вже вирішено по суті за судовим рішенням у справі № 803/172/16 у 2020 році.

Зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу набрання законної сили рішенням Волинським окружним адміністративним судом від 29.05.2020 у справі № 803/172/16 - 17.11.2020.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходили. Сторони скористались своїм правом щодо подачі заяв по суті справи.

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді першого заступника начальника Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Міндоходів, якого Наказом від 20.01.2016 №3-о «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено з даної посади з підстав, що передбачені Законом України «Про очищення влади».

Вважаючи протиправним наказ щодо звільнення з посади першого заступника начальника Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Міндоходів, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування наказу від 20.01.2016 №3-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування щодо позивача заборони, яка передбачена Законом України «Про очищення влади».

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 у справі №803/172/16 (а.с. 17-33) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 20.01.2016 №3-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено позивача на посаді першого заступника начальника Департаменту податкових та митних експертиз ДФС України з 21.01.2016; стягнуто з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 645 456,62 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі №803/172/16 (а.с. 34-36) виправлено допущені описки в мотивувальній та резолютивній частині вищезазначеного рішення, а саме посаду, на яку слід поновити позивача - першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС України та суму стягнення з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС України середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - 718 850,66 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 року у справі №803/172/16 апеляційні скарги ОСОБА_1 , Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби та Державної фіскальної служби України залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі № 803/172/16 залишити без змін.

На підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 у справі №803/172/16 стягнуто з Департаменту податкових та митних експертиз Державної фіскальної служби України грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 718 850,66 грн. за період з 21.01.2016 року по 29.05.2020 року. Дані кошти виплачено за рахунок Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, як правонаступника Департаменту податкових та митних експертиз ДФС.

26.10.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення коригування заробітної плати і виплати відкоригованої суми заробітку у період з 21.01.2016 по 29.05.2020, оскільки при визначенні втраченого через незаконне звільнення заробітку відповідач не провів коригування заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із збільшенням розміру посадового окладу, так як чинне законодавство про працю передбачає обов`язок роботодавця проводити коригування заробітної плати у зв`язку із підвищенням посадового окладу працівників, оплата праці яких здійснюється за рахунок бюджету (а.с. 60-64).

25.11.2021 за №7.17-1/7.17-10/10/8681 від СЛЕД Держмитслужби надійшла відповідь, якою відмовлено у задоволенні заяви позивача, у зв`язку із тим, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснював Волинський окружний адміністративний суд у справі №803/172/16 на підставі наявних у цій справі доказів та у межах заявлених позовних вимог. Також зазначено, що ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах із СЛЕД Держмитслужби, яка не була його роботодавцем, відповідно немає правових підстав для проведення коригування заробітної плати і здійснення виплат ОСОБА_1 відкоригованої суми коштів за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на утримання СЛЕД Держмитслужби.

Вважаючи рішення про відмову у здійсненні коригування заробітної плати і виплату відкоригованої суми заробітку протиправним, позивач звернувся в суд з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Основного Закону України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України).

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-УІІІ «Про державну службу» (зі змінами), правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є одноразовою компенсаційною виплатою у зв`язку з вимушеним прогулом працівника у разі його незаконного звільнення, а його стягнення визначено виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною ЗО червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не може вважатись заробітною платою та не випливає із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Верховний Суд у постанові від 31.05.2021 у справі №200/10640/20-а дійшов висновку, що до моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку із цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат.

Судом встановлено, що при вирішенні спору у справі №803/172/16 рішенням від 29.05.2020 року з Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби стягнуто на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 718 850,66 грн.

Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що отримані ним виплати на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 у справі 803/172/16 не є його середнім заробітком, а заробітною платою та відмова на заяву від 26.10.2021 СЛЕД Держмитслужби на отримання відкоригованої заробітної плати порушує право на оплату праці, недоторканість приватної власності і мирного володіння своїм майном, так як правова природа коштів стягнутих за рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 є середнім заробітком за час вимушеного прогулу, а не належна звільненому ОСОБА_1 сумою при звільнені та не є заборгованістю по заробітній платі, так як ця сума не відноситься до сум, які підлягають виплаті позивачу у момент звільнення, оскільки на момент звільнення із територіального органу Міністерства доходів і зборів України у 2016 році вона не існувала у правовій природі, а виникла лише за рішенням суду одночасно з поновленням на роботі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас суд враховує, що при вирішенні спору у справі № 803/172/16, питання стягнення середнього заробітку у сумі 718 850,66 грн за час вимушеного прогулу за період з 29.01.2016 по 29.05.2020 вже вирішено судом першої інстанції - 29.05.2020 та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 - залишено без змін, а також постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.02.2022, якою рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.05.2020, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2021 - залишити без змін.

Також суд враховує, що ОСОБА_1 у травні 2021 року звертався з позовом про стягнення ненарахованої та неотриманої різниці заробітної плати, незаконно звільненого працівника, у зв`язку із зростанням посадового окладу за період з 21.01.2016 по 29.05.2020 в сумі 1091223,36 грн. Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 11.11.2021 року у справі №140/5431/21, залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2022 провадження у даній справі закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

Усі вищевказані судові рішення набрали законної сили.

В силу вимог частини четвертої статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд звертає увагу, що в даному випадку відсутні підстави для виникнення між ОСОБА_1 та СЛЕД Держмитслужби нового спору, так як фактично даний спір з тих самих підстав було вирішено Волинським окружним адміністративним судом у справі №803/172/16 та у справі №140/5431/21.

Разом з тим, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не наводить фактів щодо правонаступництва СЛЕД Держмитслужби, яка є територіальним органом Держмитслужби, ДПМЕ ДФС, який є територіальним органом ДФС, якщо чинним спеціальним законодавством не передбачено правонаступництво територіальних органів різних центральних органів виконавчої влади, напряму між їх територіальними органами.

Підтвердженням цього зазначені у частинах 1 та 2 статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та положення пункту 3 Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України.

Зокрема, згідно зазначеної статті наведеного Закону, компетенція територіального органу центрального органу виконавчої лади визначається на підставі положень, що затверджуються керівником центрального органу виконавчої влади, а Типове положення про територіальні органи центрального органу виконавчої влади затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 4 Типового положення завданням територіальних органів є реалізація повноважень міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, а не територіального органу іншого центрального органу виконавчої влади.

За вимогами до абзацу третього частини другої статі 81 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України (зі змінами) юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування. Частиною третьої статті 87 ЦК України визначено, що цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Інститут публічного правонаступництва органів державної влади включає правонаступництво в завданнях, функціях та повноваженнях як складових категорії компетенції органу виконавчої влади, а також щодо конкретних управлінських (організаційних) прав та обов`язків, які складають їх зміст. При публічному правонаступництві ключовим є питання передачі владних повноважень і суб`єктів таких процедур.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій узагалі.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 20.02.2019 (справа № 826/16659/15), від 13.03.2019 (справа № 524/4478/17).

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 12.06.2018 у справі № 2а-23895/09/1270.

Позиція щодо неможливості СЛЕД Держмитслужби бути процесуальним правонаступником підтверджується також постановою Восьмим апеляційним адміністративним судом від 15.04.2021 у справі №803/172/16 якою, скасована ухвала Волинського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 803/172/16, в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження з примусового виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі № 803/172/16, а саме боржника - ДПМЕ ДФС на правонаступника СЛЕД Держмитслужби, в частині стягнення з ДПМЕ ДФС на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 718 850,66 грн.

Тобто за зазначеним судовим рішенням апеляційної інстанції СЛЕ Д Держмитслужби вже є процесуальним правонаступником ДПМЕ ДФС.

Аналізуючи вищевикладене, суд зазначає, що підставою для звернення до адміністративного суду є наявність у позивача порушених прав, свобод або інтересів зі сторони суб`єкта владних повноважень. В такому випадку порушені права підлягають захисту судом у спосіб, що дозволить відновити таке порушене право.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходив із того, що статтею 139 КАС України не передбачено відшкодування позивачеві витрат зі сплати судового збору у випадку відмови у позові.

Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський