Справа № 160/14636/21
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -
Розглядати справу вирішено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Заперечуючи проти позовної заяви, відповідачем 09.11.2021 року подано до суду відзив на неї, який долучено до матеріалів справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, 28.11.2002 року між позивачем (орендарем) та Дніпродзержинською міською радою (орендодавцем) було укладено договір оренди земельної ділянки (надалі договір оренди) (державна реєстрація від 03.12.2002р. №0617), відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку площею 0,0570 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з планом земельної ділянки (кадастровий номер 12104363:03:026:0004).
Договір укладається на термін до 27.09.2012 року (пункт 2.1 договору оренди).
Пунктом 3.1 договору оренди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем виключно у грошовій формі в розмірі 2 019, 94 грн./рік, що становить 168, 33 грн./міс., і вноситься на розрахунковий рахунок Держказначейства за місцем податкового звіту.
Відповідно до пункту 3.3 договору оренди, розмір орендної плати щорічно переглядається у випадках і з моменту: зміни умов господарювання, передбачених договором оренди земельної ділянки; підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляційних процесів; збільшення розмірів ставки земельного податку; в інших випадках, передбачених законодавчими актами України.
Зміна умов договору оренди можлива за взаємною згодою сторін (пункт 7.1 договору оренди).
Відповідно до пункту 7.6 договору оренди, у разі недосягнення згоди щодо умов договору оренди на вимогу заінтересованої сторони та інші спори вирішуються у судовому порядку.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2011 року в справі № 16/5005/15786/2011 за позовом в.о. прокурора Баглійського району міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 внесено зміни у пункт 3.1 договору оренди земельної ділянки від 28.11.2002 року (державна реєстрація від 03.12.2002р. №0617, укладеного між Дніпродзержинською міською радою Дніпропетровської області (ідентифікаційний код 24604168) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), виклавши його в наступній редакції: "п.3.1 Річна орендна плата вноситься "Орендарем" виключно у грошовій формі на рахунок місцевого бюджету. Орендна плата за користування земельною ділянкою встановлюється на рівні чотирикратного земельного податку, що встановлюється Податковим кодексом України."

Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №7565 від 30.11.2011 року грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0570 га за адресою: АДРЕСА_1 становить 348 722,24 грн. враховуючи наступні показники: площа земельної ділянки, га: 0,0570 га, середня вартість земельної ділянки, грн/кв. м: 202,37 грн., економіко-планувальна зона/оціночний квартал: 179/179, коефіцієнт Км 1: 1,000, коефіцієнт Км2:1.18, локальні коефіцієнти на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко- планувальної зони - у зоні магістралей підвищеного місто формувального значення: 1.05 та у санітарно-захисній зоні: 0.8, сукупний коефіцієнт КмЗ: 0.84, коефіцієнт Кф: землі комерційного використання: коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки К(і): 1.220.

Листом від 02.03.2021 року № 07-97/456 Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради "Про надання інформації" на запит від 26.02.2021 № 26/02/2021-27 повідомлено, що Рішенням міської ради від 27.09.2002 №°64-03/ХХ1У ОСОБА_1 надано у строкове платне володіння і користування земельну ділянку площею 0,0570 га за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення об`єкта торгівлі (магазин) - 0,0170 га; розміщення складу - 0,0292 га; під проходами - 0,0108 га та укладено договір оренди земельної ділянки від 03.12.2002 року №0617 строком до 27.12.2012 року. Договір оренди земельної ділянки в установленому порядку не зареєстровано. Громадянин ОСОБА_1 , в період з 2014 року по теперішній час, з питання оформлення документів на користування земельною ділянкою за вказаною вище адресою до міської ради не звертався.

Листом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 25.06.2021 року № 43864/6/04-36-24-09-10, позивача повідомлено, що листами Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 30.01.2018 №09-07/291, від 30.01.2019 №09-07/212, від 31.01.2020 №09-17/185, від 03.02.2021 №09-07/261 повідомлено контролюючий орган про діючі договори, щодо арендованих земельних ділянок фізичними особами, зокрема ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є орендарем земельної ділянки загальною площею 0,0570 га що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно вказаної інформації нормативно-грошова оцінка з урахування додаткової угоди від 17.12.2011 до основного договору від 03.12.2002 №0617 складає 348 722,24 грн., процентна ставка, визначена договором оренди складає 4%. Вказана земельна ділянка, відповідно норм ПКУ, є об`єктом оподаткування в частині справляння орендної плати з фізичних осіб.

З урахуванням отриманої з Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради інформації та відповідно до вимог ПКУ, ГУ ДПС визначено суму орендної плати за 2018-2021 роки за користування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вищезазначеною земельною ділянкою: 348722,24 х 4% х 1,89721 = 26463,97 грн, де: 348722,24 грн. - нормативно-грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0570 га; 4% - процентна ставка, визначена договором оренди; 1,89721 - індекс споживчих цін за 2014-2021 роки, визначений Державним агентством земельних ресурсів України (пп. 289.3 ст. 289 ПКУ).

Відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПКУ, враховуючи вимоги п. 286.5 ст. 286 ПКУ на підставі зазначеної вище інформації контролюючим органом сформовані наступні податкові повідомлення - рішення про сплату орендної плати з фізичних осіб ОСОБА_1 :

від 27.04.2018 року №-0403 на суму 26 433, 97 грн.,

- від 05.06.2019 року № -0403 на суму 26 463, 97 грн.,

- від 19.05.2020 року №-0403 на суму 26 463, 97 грн.,

- від 23.03.2021 року №-0403 на суму 26 463, 97 грн.

Позивач зазначає, що оскільки договір оренди земельної ділянки від 03.12.2002 року №0617 припинив свою дію 27.12.2012 року, а додаткова угода до договору оренди земельної між Дніпродзержинською міською радою та позивачем після 27.12.2012 щодо поновлення дії договору або продовження строку його дії сторонами взагалі не укладалась, то вказаний договір не може слугувати підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку за 2018-2020 роки.

За наведених обставин позивач вважає протиправними податкові повідомлення - рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 27.04.2018 № -0403 на суму 26 433, 97 грн.; від 05.06.2019 № -0403 на суму 26 463, 97 грн.; від 19.05.2020 № -0403 на суму 26 463, 97 грн.; від 23.03.2021 № -0403 на суму 26 463, 97 грн., та такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду із позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ст.13 Конституції України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадинами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України) від 25.10.2001р. №2768-111 (зі змінами та доповненнями), а справляння плати за землю - Податковим кодексом України від 02.12.2010р. №2755-VI (зі змінами та доповненнями).

Так, згідно зі ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.

Згідно зі статтею 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється згідно з положеннями розділу ХIII Податкового кодексу України.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

За приписами п.288.2 ст.288 Податкового кодексу України платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Згідно з п.288.1 ст.288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

За приписами п.п.288.3-288.4 ст.288 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Відповідно до п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:

288.5.1 не може бути меншою за розмір земельного податку:

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області;

288.5.2 не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Отже, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі. Диспозиція розглядуваної норми чітко розрізняє розмір орендної плати (яка визначається договором) та річну суму платежу (яка, в свою чергу, не може бути меншою від затвердженого законодавцем розміру).

При цьому, незалежно від того, чи вносились зміни до змісту договору оренди в частині встановлення розміру орендної плати, Податковий кодекс України вимагає, аби річний платіж був не менший за розмір земельного податку (не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено).

Таким чином, норми Податкового кодексу України визначають поняття річна сума платежу, яке не є безпосередньо прив`язаним до змісту договору і не є тотожнім поняттю "орендна плата". Відтак, орендна плата може бути однією, а річна сума платежу - іншою. Пріоритет у такому разі варто надавати нормам Податкового кодексу України, які регулюють справляння податків і зборів, адже до них належить і орендна плата.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Отже, з набранням чинності Податкового кодексу України річний розмір орендної плати, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

Даний висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 28.03.2019 року у справі №814/1834/16 (адміністративне провадження №К/9901/2908/18).

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оцінку землі" грошова оцінка земельних ділянок залежно від призначення та порядку проведення може бути нормативною і експертною.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується, зокрема, для визначення розміру земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

За правилами п.289.1 ст.289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Відповідно до п.289.2 ст.289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за наведеною в цьому пункті формулою.

Як підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи, 28.11.2002 року між позивачем та Дніпродзержинською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, відповідно до якого ОСОБА_1 надано в користування земельну ділянку площею 0,0, 0570 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення об`єкта торгівлі (магазину).

Договір оренди земельної ділянки припинений 27.09.2012 року у зв`язку із закінченням строку дії договору.

Крім того позивачем не виявлено наміру для його поновлення (пролонгації).

Так, пунктом 2.3 договору оренди встановлено, що по закінченню терміну договору орендар має право на поновлення договору на новий термін. У цьому разі орендар повинен у місячний термін до закінчення строку оренди повідомити письмово орендодавця про бажання щодо продовження дії договору.

Доказів звернення позивача до Дніпродзержинської міської ради з повідомленням про бажання щодо продовження дії договору відповідачем не надано.

Відповідачем також, не доведено, що між позивачем та орендодавцем було укладено додаткову угоду від 17.12.2011 року, на яку він посилався у відзиві на позовну заяву.

Відсутність факту існування додаткової угоди до договору оренди, датованої 17.12.2011 року, підтверджено зокрема листом від 29.07.2021 року, наданим Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, в якому зазначено про те, що договір оренди від 03.12.2002 року не містить додаткових угод.

Отже, строк дії договору оренди від 03.12.2002 року закінчився 27.09.2012 року та не був поновлений чи то продовжений орендодавцем.

Щодо посиланнь відповідача на вимоги Закону України «Про оренду землі», суд зазначає наступне.

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України "Про оренду землі".

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час закінчення строку договору оренди землі) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється з уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді (частини восьма, дев`ята статті 33 Закону України "Про оренду землі").

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що статтею 33 Закону України "Про оренду землі" визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття "переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк" та "поновлення договору оренди землі", використовуючи конструкцію "поновлення договору оренди землі" як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою-п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною другою статті 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини перша-п`ята статті 33 Закону України "Про оренду землі").

У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (частина шоста статті 33 Закону України "Про оренду землі").

При цьому додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, а за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов - орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку.

Тобто виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі відповідно до частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі". І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на поновлення договору та той самий строк, і на тих самих умовах, що були передбачені договором.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 530/212/17 (провадження № 14-330цс18), згідно з яким для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Водночас, як вбачається з листа Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 29.07.2021 року № 09-07/1244, договір оренди земельної ділянки від 03.12.2002 №0617, укладений між Кам`янською міською радою та ОСОБА_2 , не містить додаткових угод. У звітах до контролюючого податкового органу стосовно розміру орендної плати за договором від 03.12.2002 №0617 департамент керується рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2011 по справі 16/5005/15786/2011, яке набрало чинності 17.12.2011.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів пролонгації договору оренди від 03.12.2002 року, та оскільки не доведено факт використання позивачем земельної ділянки площею 0,0570 га протягом 2018-2020 років, суд приходить до висновку, про наявність підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.04.2018 № -0403 на суму 26 433, 97 грн.; від 05.06.2019 № -0403 на суму 26 463, 97 грн.; від 19.05.2020 № -0403 на суму 26 463, 97 грн.; від 23.03.2021 № -0403 на суму 26 463, 97 грн.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 058,26 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 8 632 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №826/14072/17, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі/West Alliance Limited проти України (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Судом встановлено, що представництво інтересів позивача у справі №160/14636/21 здійснювала адвокат Федорова Ольга Миколаївна, що здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 08.11.2018 року серії ДП №3968.

На підтвердження витрат на послуги адвоката позивач надав договір про надання правової допомоги №22 від 24.02.2021 року, який укладено між ним та Адвокатським об`єднанням «Лекс Експерт», предметом якого є надання Адвокатським об`єднанням «Лекс Експерт» усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Пунктом 2.1.1 договору передбачено залучення виконавцем для ведення справи клієнта всіх працевлаштованих адвокатів Адвокатського об`єднання «Лекс Експерт».

Пунктом 4.1 договору передбачено, що вартість правової допомоги, що надається виконавцем, наведена у розрахунку (додаток 1 до договору) та обчислюється згідно з вартістю адвокатської діяльності з надання правової допомоги по факту виконаних робіт та в строк погоджений між ними. Оплата може здійснюватися частинами згідно актів виконаних робіт.

При цьому, позивачем до матеріалів справи не було надано розрахунок вартості правової допомоги на який здійснено посилання в договорі, як додаток 1 до договору; акти прийняття наданих послуг, які б підтверджували факт виконання наданих послуг; платіжні доручення чи інші докази, які б підтверджували здійснення оплати за надані послуги.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку, що позивачем не підтверджено фактичне понесення витрат на правничу допомогу, зокрема і в заявленому до відшкодування розмірі.

Відтак, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 8 632 грн. не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17а, ЄДРПОУ ВП 44118658) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 27.04.2018 року № -0403 на суму 26 463, 97 грн.; від 05.06.2019 року № -0403 на суму 26 463, 97 грн.; від 19.05.2020 року № -0403 на суму 26 463, 97 грн.; від 23.03.2021 року № -0403 на суму 26 463, 97 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області суму сплаченого судового збору у розмірі 1 058,26 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська