Справа № 380/3878/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/3878/21 пров. № А/857/13366/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Качмара В.Я., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року, прийняте суддею Мричко Н.І. у місті Львові у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (надалі відповідач), у якому просить:

визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати допомоги на оздоровлення, у липні 2016 року у розмірі 5208,38 грн, вересні 2017 року у розмірі 5267,75грн, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889;

зобов`язати нарахувати та виплатити недоплачену допомогу на оздоровлення у липні 2016 року, вересні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889;

визнати протиправними дії щодо виплати надбавки за кваліфікацію за період 2011 - 2016 роки в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру;

зобов`язати нарахувати і виплатити з урахуванням виплачених сум надбавку за кваліфікацію з січня 2011 року по листопад 2016 року у розмірі, визначеному у додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу»: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу;

визнати протиправними дії щодо виплати винагороди за бойове чергування за період 2010 - 2018 роки у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30 відсоткового розміру від посадового окладу;

зобов`язати нарахувати і виплатити з урахуванням виплачених сум винагороду за бойове чергування за липень 2010 року - лютий 2018 року згідно з додатком № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» із розрахунку 30% посадового окладу на місяць;

визнати протиправними дії щодо виплати із часу набуття права на виплату винагороди за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру;

зобов`язати нарахувати і виплатити винагороду за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на 22.05.2017 року, у розмірі 1 посадового окладу та окладу за військовим званням, з урахуванням виплачених сум;

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702 за 2013 - 2018 роки;

зобов`язати нарахувати і виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702 за 2013 - 2018 роки;

зобов`язати нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми надбавки за кваліфікацію та винагороди за бойове чергування за весь час затримки такої виплати по день їх фактичної виплати.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року задоволено позов.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення, у липні 2016 року у розмірі 5208,38 грн, вересні 2017 року у розмірі 5267,75грн, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача недоплачену допомогу на оздоровлення у липні 2016 року, вересні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, то суд зазначає таке.

Суд зазначив, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам вказаного Закону.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Як встановив суд, додаткова грошова винагорода у 2016-2018 роках, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому за жодних обставин така винагорода не може вважатись одноразовою, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2019 року у справі № 522/2738/17.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо виплати позивачу надбавки за кваліфікацію за період 2011 - 2016 роки в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити таку, суд зазначив, що Інструкцією від 20.05.2008 року №425 упорядковано перелік додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, до складу яких входить й надбавка за кваліфікацію, визначено і її розмір. Відтак, дії відповідача щодо виплати позивачу надбавки за кваліфікацію за період 2011 - 2016 роки в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру є протиправними.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача виплати позивачу винагороди за бойове чергування за період 2010 - 2018 роки у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30 відсоткового розміру від посадового окладу та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити таку, суд зазначив, що позивачу виплачено винагороду за бойове чергування згідно з особистими картками грошового забезпечення щомісячно за період з липня 2010 року по лютий 2018 року у розмірі 5% посадового окладу, у той час як позивач щомісячно залучався до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні понад 8 раз на місяць, суд вважає, що виплата вказаної винагороди повинна здійснюватися із розрахунку 4% за бойове чергування у максимальному розмірі, тобто 30% посадового окладу на місяць.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо виплати позивачу із часу набуття права на виплату винагороди за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити таку винагороду, виходячи із грошового забезпечення станом на 22.05.2017 року, у розмірі 1 посадового окладу та окладу за військовим званням, з урахуванням виплачених сум, суд зазначив.

Відповідно до додатку № 25 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» військовослужбовцям, залежно від тривалості безперервної календарної військової служби виплачується винагорода за тривалість безперервної військової служби у розмірі 1 посадового окладу і окладу за військовим званням за 15 років безперервної календарної служби.

Суд зазначив, що дії відповідача щодо виплати позивачу із часу набуття права на виплату винагороди за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру є протиправними.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, суд зазначив, що позивач упродовж 2013-2018 років проходив військову службу на посадах, які дають право на отримання додаткової відпустки, передбачені пунктом 4 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702.

У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми надбавки за кваліфікацію та винагороди за бойове чергування за весь час затримки такої виплати по день їх фактичної виплати, суд зазначив, що виходячи з того, що надбавка за кваліфікацію та винагорода за бойове чергування є складовими грошового забезпечення, то у разі їх несвоєчасної виплати провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Львівський прикордонний загін (військова частина 2144) Державної прикордонної служби подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт звертає увагу на те, що ухвала про відкриття провадження на адресу відповідача не надходила, у зв`язку із чим прикордонний загін був позбавлений можливості на подання відзиву.

Слід констатувати, що на день виключення зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення, 08.05.2018 року, старшого прапорщика ОСОБА_1 , спору між позивачем та відповідачем щодо зазначених в позові вимог не було, а питання щодо виплати сум належних при звільненні виникло із значним проміжком часу. Звертає увагу на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.02.2021 року у справі №9901/141/20.

Відповідно до п.8 Інструкції №73 від 02.02.2016 року винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Винагорода не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується грошова допомога на оздоровлення. Маються покликання на правові позиції Верховного Суду.

Щодо виплати надбавку за кваліфікацію, апелянт звертає увагу на те, що відповідно до п.7 Постанови КМУ №1294 від 07.11.2007 року до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25 -28, їх виплата проводиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 % установленого згідно із зазначеними додатками розміру.

Наказами Адміністрації прикордонної служби України «Про грошове забезпечення (заробітну плату ) військовослужбовців (працівників) Державної прикордонної служби України» відповідно до п.7 Постанови КМУ №1294 передбачений максимальний розмір виплати надбавки за кваліфікацію у розмірі 50 % від розміру встановленого в додатку 25 до вказаної постанови КМУ.

Щодо виплати нагороди за бойове чергування, апелянт зазначив, що така винагорода виплачується за місцем служби за минулий місяць одночасно із виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказів відповідних начальників (командирів) органу Держприкордонслужби про виплату винагороди. Сам розмір цієї винагороди не є сталим, залежить від розміру затвердженого фонду грошового забезпечення від кількості днів чергування.

Щодо виплати винагороди за тривалість безперервної календарної військової служби, то оскільки п.7 Постанови КМУ №1294 встановлена виплата до 50 % від встановленого, зокрема, додатком 25 до постанови КМУ від 07.11.2007 року №1294 розміру, то максимальний розмір надбавки, що підлягає виплаті становить 50 % від 1 посадового окладу і окладу за військовим званням за тривалість безперервної календарної служби 15 років.

Щодо грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, апелянт зазначає, що у разі, коли військовослужбовець має право на додаткову відпустку за різними підставами, надання такої відпустки проводиться за однією з них за бажанням військовослужбовця.

Відтак, нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені абз.1 п.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ і навпаки.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 29.04.2015 року Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України.

Наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління державної прикордонної служби України від 03.05.2018 року № 117-ос позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «ґ» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління державної прикордонної служби України від 08.05.2018 року № 123-ос позивача виключено зі списів особового складу та всіх видів забезпечення з 08.05.2018 року.

Вважаючи дії відповідача щодо нарахування та виплати допомоги на оздоровлення без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, щодо виплати надбавки за кваліфікацію за період 2011 - 2016 роки у розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру, щодо виплати винагороди за бойове чергування за період 2010 - 2018 роки у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30 відсоткового розміру від посадового окладу, щодо виплати із часу набуття права на виплату винагороди за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру, а також бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2013 - 2018 роки протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення, у липні 2016 року у розмірі 5208,38 грн, вересні 2017 року у розмірі 5267,75грн, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача недоплачену допомогу на оздоровлення у липні 2016 року, вересні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року за № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Як передбачено пунктом 1 статті 10-1 вказаного Закону, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до частини другої статті 9 вказаного ж Закону, до складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацами першим, другим частини четвертої вказаної статті встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Підпунктом 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року за №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (в редакції згідно з постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року за №704, яка набрала чинності з 01.01.2016) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 вказаного пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Суд першої інстанції встановлено, що додаткова грошова винагорода на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 нараховувалась та виплачувалась позивачу з лютого 2016 року по березень 2018 року щомісячно, що відповідач не заперечив.

При цьому, відповідач додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому Постановою №889, до складу грошового забезпечення позивача, з якого обчислено допомогу на оздоровлення у липні 2016 року, вересні 2017 року не включив.

Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам вказаного Закону. Крім того, закон має вищу юридичну силу, аніж підзаконні нормативно правові акти.

Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Як вбачається із матеріалів справи, додаткова грошова винагорода у 2016-2018 роках, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, на думку суду, за жодних обставин така винагорода не може вважатись одноразовою.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2019 року у справі № 522/2738/17.

Враховуючи наведене, суд вважає, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення, у липні 2016 року у розмірі 5208,38 грн, вересні 2017 року у розмірі 5267,75грн, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 є протиправними.

Відтак, з метою повного та ефективного захисту прав позивача, необхідним є зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача недоплачену допомогу на оздоровлення у липні 2016 року, вересні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо виплати позивачу надбавки за кваліфікацію за період 2011 - 2016 роки в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу з урахуванням виплачених сум надбавку за кваліфікацію з січня 2011 року по листопад 2016 року у розмірі, визначеному у додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу»: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу, то суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28, їх виплата провадиться в. межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу в аеромобільних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети.

Так, 20.05.2008 року на виконання пункту 2 вказаної Постанови наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, пунктом 3.13.1 якої встановлено, що особам офіцерського складу (крім військових льотчиків і штурманів, військових льотчиків і штурманів інструкторського складу), особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які мають клас, присвоєний у встановленому порядку, виплачується надбавка в таких розмірах: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу; 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу; клас майстра - 11 відсотків посадового окладу.

Судом із матеріалів справи встановлено, що надбавка за кваліфікацію виплачувалась позивачу у розмірі 50 відсотків встановленого у додатку № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» розміру за 2 класну кваліфікацію.

В силу частини другої статті 9 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» затверджено, зокрема, додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу в розмірах, які знайшли відображення в додатках 25-28 до вказаної Постанови.

Пунктом 2 Постанови № 1294 визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державним департаментом з питань виконання покарань (далі - державні органи), а пунктом 11 зазначеної постанови надано вказівку Міністерству праці та соціальної політики, Міністерству фінансів, іншим державним органам (до яких віднесено й Міністерство оборони) упорядкувати у тримісячний строк перелік і розміри виплати додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.

Наведені приписи дають підстави вважати, що Кабінет Міністрів України делегував, зокрема, Адміністрації Державної прикордонної служби України упорядкувати перелік, розміри та порядок виплати додаткового грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу.

Одночасно в пункті 7 Постанови № 1294 вказав, що до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28, їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу в аеромобільних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети.

Таким чином, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року №425, упорядковано перелік додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, до складу яких входить й надбавка за кваліфікацію, визначено і її розмір.

Враховуючи наведене, колегія суддів суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо виплати позивачу надбавки за кваліфікацію за період 2011 - 2016 роки в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру є протиправними.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31.01.2018 року у справі №808/8403/13-а.

Таким чином, необхідним є зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу з урахуванням виплачених сум надбавку за кваліфікацію з січня 2011 року по листопад 2016 року у розмірі, визначеному у додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу»: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача виплати позивачу винагороди за бойове чергування за період 2010 - 2018 роки у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30 відсоткового розміру від посадового окладу та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити з урахуванням виплачених сум винагороду за бойове чергування за липень 2010 року - лютий 2018 року згідно з додатком № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» із розрахунку 30% посадового окладу на місяць, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до додатку № 25 до вказаної постанови Кабінету Міністрів України військовослужбовці у з`єднаннях, частинах і підрозділах, на прикордонних заставах, у складі екіпажів літаків, вертольотів, кораблів і катерів Держприкордонслужби за час бойового чергування (бойової служби) отримують винагороду за бойове чергування (бойову службу), відсотків посадового вкладу від 10 до 30.

Підпунктами 3.17.1 - 3.17.7 пункту 3.17 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року № 425 впорядковано виплату винагороди за бойове чергування, зокрема визначено, що військовослужбовцям прикордонних застав (відділень відділів прикордонної служби), які входять за розрахунком до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні, виплачується винагорода за бойове чергування за час бойового чергування (бойової служби), - 4 відсотки посадового окладу за кожне несення служби, але не більше 30 відсотків на місяць.

Відтак, оскільки позивачу виплачено винагороду за бойове чергування згідно з особистими картками грошового забезпечення щомісячно за період з липня 2010 року по лютий 2018 року у розмірі 5% посадового окладу, у той час як позивач щомісячно залучався до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні понад 8 раз на місяць, то суд вважає, що виплата вказаної винагороди повинна здійснюватися із розрахунку 4% за бойове чергування у максимальному розмірі, тобто 30% посадового окладу на місяць.

Відтак, дії відповідача щодо виплати позивачу винагороди за бойове чергування за період 2010 - 2018 роки у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30 відсоткового розміру від посадового окладу є протиправними, тому слід зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу з урахуванням виплачених сум винагороду за бойове чергування за липень 2010 року - лютий 2018 року згідно з додатком № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» із розрахунку 30% посадового окладу на місяць.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо виплати позивачу із часу набуття права на виплату винагороди за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити винагороду за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на 22.05.2017, у розмірі 1 посадового окладу та окладу за військовим званням, з урахуванням виплачених сум, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до додатку № 25 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» військовослужбовцям, залежно від тривалості безперервної календарної військової служби виплачується винагорода за тривалість безперервної військової служби у розмірі 1 посадового окладу і окладу за військовим званням за 15 років безперервної календарної служби.

Як вбачається з послужного списку позивача, останній призваний на військову службу 22.05.2002 року станом на 22.05.2017 року набув право на виплату вказаної винагороди.

Згідно з особистою карткою грошового забезпечення позивача за 2017 рік у травні 2017 року розмір його посадового окладу становив 760,00 грн, а розмір окладу за військовим званням 65,00 грн.

Згідно з особистою карткою грошового забезпечення позивача винагорода за тривалість 15 річної безперервної військової служби виплачувалась у розмірі 50% посадового окладу і окладу за військовим званням, що становило 412,50 грн.

Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, дії відповідача щодо виплати позивачу із часу набуття права на виплату винагороди за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру є протиправними, а тому необхідно зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу винагороду за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на 22.05.2017 року, у розмірі 1 посадового окладу та окладу за військовим званням, з урахуванням виплачених сум.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702 за 2013 - 2018 роки та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702 за 2013 - 2018 роки, то суд зазначає таке.

Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон України № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 вказаного Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 вказаного Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 вказаного Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

У пункті 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702 затверджено Перелік місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, проходження військової служби (крім військовослужбовців строкової служби) в яких дає право на щорічну додаткову відпустку, а також Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що додається.

Згідно з додатком 4 Переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку військовослужбовцям, які проходять служу у підрозділах, що виконують завдання з охорони державного кордону органів Держприкордонслужби встановлено додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Відповідно до пункту 1 також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

У пункті 11 вказаного Порядку встановлено, що в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Суд встановив, що позивач упродовж 2013-2018 років проходив військову службу на посадах, які дають право на отримання додаткової відпустки, передбачені пунктом 4 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 вказаної статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон України № 3543-XII) та від 06.12.1991 року №1932-XII «Про оборону України» (далі Закон України №1932-XII).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється наданням військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 вказаної статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 4 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702 за 2013 - 2018 роки є протиправною, а тому слід зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702 за 2013 - 2018 роки.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми надбавки за кваліфікацію та винагороди за бойове чергування за весь час затримки такої виплати по день їх фактичної виплати.

Стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у вказаному Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Враховуючи наведені положення, виходячи з того, що надбавка за кваліфікацію та винагорода за бойове чергування є складовими грошового забезпечення, то у разі їх несвоєчасної виплати провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Зазначене вище відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 22.06.2018 року у справі №810/1092/17, від 15.10.2020 року у справі № 240/11882/19.

Відтак, наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми надбавки за кваліфікацію та винагороди за бойове чергування за весь час затримки такої виплати по день їх фактичної виплати.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Львівського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року у справі № 380/3878/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді В. Я. Качмар
Т. І. Шинкар