Справа № 308/25/22
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2022-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 308/25/22 пров. № А/857/593/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Громадянина Королівства ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 січня 2022 року у справі № 308/25/22 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Громадянина Королівства ОСОБА_1 про примусове видворення,-

суддя в 1-й інстанції Логойда І.В.,

час ухвалення рішення 04.01.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 04.01.2022 року,

В С Т А Н О В И В :

Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась в суд з позовною заявою до громадянина Королівства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 01 січня 2022 року о 02 год. 25 хв. ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Резерв 1 черги» на ділянці відповідальності віпс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » впс «Ужгород» в районі 273 п/з, на відстані близько 500 м до лінії державного кордону, при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку, поза встановленими пунктами пропуску, в складі групи осіб.

Своїми діями відповідач порушив вимоги ст. 9 та 12 Закону України «Про Державний кордон», відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. В подальшому відповідно до вимог ст. 263 КУпАП був затриманий в адміністративному порядку на термін до трьох діб для з`ясування обставин правопорушення.

У даного громадянина є в наявності закордонний паспорт громадянина Марокко № НОМЕР_2 , виданий 22.07.2017, дійсний до 22.07.2022.

Враховуючи вимоги статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дії громадянина Королівства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та на підставі ст. 289 КАС України просить затримати іноземця з метою забезпечення видворення за межі території України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 січня 2022 року у справі № 308/25/22 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що матеріали справи не містять доказів, що він ухилявся від добровільного виконання рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну. Наголошує на тому, що у відповідача є діючий закордонний паспорт та він має можливість, бажання самостійно повернутись до країни походження.

Просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 січня 2022 року у справі № 308/25/22 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин Королівства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є біженцем та особою, що потребує додаткового захисту, скористався своїм правом перебувати на території України з метою потрапити до країн Європейського Союзу, тобто використав Україну, як транзитну країну, порушив вимоги законодавства України, наявне рішення про його примусове повернення до країни походження, в ході судового розгляду виявив бажання повернутись в Королівство ОСОБА_4 самостійно.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 01 січня 2022 року о 02 год. 25 хв. ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Резерв 1 черги» на ділянці відповідальності віпс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » впс «Ужгород» в районі 273 п/з, на відстані близько 500 м до лінії державного кордону, при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку, поза встановленими пунктами пропуску, в складі групи осіб, що підтверджується, зокрема, протоколом про адміністративне затримання від 01.01.2022. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України останнього було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб до з`ясування обставин правопорушення.

У громадянина Королівства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) є в наявності закордонний паспорт громадянина Марокко № НОМЕР_2 , виданий 22.07.2017, дійсний до 22.07.2022.

01 січня 2022 року начальником 94 прикордонного загону відносно громадянина Королівства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , затверджено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 01.01.2022. Згідно вказаного рішення він зобов`язався не пізніше 03.01.2022 залишити територію України, яке ним не виконано.

Судом із досліджуваних документів встановлено, що відповідач із заявою про набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, до відповідних державних органів влади не звертався. Між Україною та Королівство Марокко Угоду про реадмісію осіб не укладено.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Згідно з статтею 2 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон - № 3773-VI) правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені положеннями статті 289 КАС України.

Згідно з частиною першою статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Тобто, заходи, визначені статтею 289 КАС України, можуть бути застосовані до іноземця чи особи без громадянства, зокрема, за наявності двох умов: вчинення такою особою порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, а також відсутність в неї документа, що дає право на виїзд з України. Відсутність хоча б однієї із цих умов є підставою для відмови в задоволенні позову про застосування цих заходів.

Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, їм не надана належна правова оцінка, зокрема суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідач є особою, яка ідентифікована, та відсутні обгрунтовані підстави вважати, що відповідач чинитиме перешкоди у застосуванні до нього процедури примусового повернення чи видворення, що мало наслідком прийняття незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Зокрема частиною 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Аналізуючи наведені правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання громадянина Пакистану ОСОБА_5 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Громадянина Королівства ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 січня 2022 року у справі № 308/25/22 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 15.03.2022 року