Справа № 420/15618/21
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/15618/21

Категорія: 106000000 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Час і місце ухвалення: м.Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

при секретарі - Піть І. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дії та бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, Державного бюро розслідувань, в якому просить:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 щодо видання наказу від 29.06.2021 року № 373 в частині віднесення до службової інформації у пунктах 1.2, 1.4, 1.8 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, відомості про персональні переліки, посади, належність до підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу, штатний розпис;

- визнати незаконними пункти 1.2, 1.4, 1.8 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 від 29.06.2021 року № 373;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань вилучити пункти 1.2, 1.4, 1.8 з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 від 29.06.2021 року № 373 з дня набранням судовим рішенням законної сили та надати до суду звіт про виконання судового рішення;

- визнати протиправною бездіяльність директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 17.08.2021 року про надання копії списку працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, станом на дату звернення;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві надати копію списку працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, станом на дату звернення, а з дня набрання судовим рішенням законної сили надати до суду звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві із запитом про надання копії списку працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. Однак, листом директор Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві відмовив у задоволенні запиту посилаючись на пункти 1.2, 1.4, 1.8 з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затверджених наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 року № 373, оскільки запитувана інформацію становить інформацію з обмеженим доступом.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дії та бездіяльність, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильно встановлені обставини справи та порушення норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що спірний наказ від 29 червня 2021 року №373 "Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань" є недійсним, оскільки підписаний ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4., коли він не обіймав цю посаду, та не зареєстрований в Міністерстві юстиції України. Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не встановив відсутність у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повноважень самопредставника, прокурора чи адвоката, повної відсутності у них повноважень брати участь в адміністративному процесі, та безпідставно погодився із оцінкою обставин, наданих неуповноваженими особами. При цьому також зазначив, що ст. 19 Закон України "Про доступ до публічної інформації" вказує, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, а отже, і без потреби обґрунтовувати суспільний чи особистий інтерес.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 17.08.2021 року звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві із запитом на інформацію про надання копії списку працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві.

Листом від 25.08.2021 року № Т-2877/ЗПІ/16-16/21 директор ТУ ДБР у м. Миколаєві повідомив позивача, що відповідно до пунктів 1.2, 1.4, 1.8 з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затверджених наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 року № 373, відомості про персональні переліки, посади, належність до підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу, штатний розпис становлять інформацію з обмеженим доступом. Список працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві є персональним переліком та містить відомості про фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу ДБР. Таким чином, список працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві є документом з обмеженим доступом, а тому надати копію зазначеного списку не уявляється можливим.

Позивач не погодившись з пунктами 1.2, 1.4, 1.8 наказу №373 та відмовою на їх підставі у наданні інформації, а саме списку працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 діяв у передбачений законом спосіб, повноваження ОСОБА_4 на ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджуються відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, а наказ від 29.06.2021 № 373, не підлягає реєстрації в Міністерстві юстиції України, а отже прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання незаконним пункти 1.2., 1.4., 1.8. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 від 29.06.2021 року №373, та, як наслідок, відсутності підстав для зобов`язання їх вилучення.

При цьому вказав, що суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію від 17.08.2021 року про надання копії списку працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, станом на дату звернення та похідної від неї позовної вимоги про зобов`язання надати вищевказану інформацію, оскільки беручи до уваги зміст запитуваної позивачем інформації, вона підпадає під критерії обмеження.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом щодо визнання протиправними дії щодо видання наказу від 29.06.2021 року № 373 в частині віднесення до службової інформації у пунктах 1.2, 1.4, 1.8 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, відомості про персональні переліки, посади, належність до підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу, штатний розпис; визнати незаконними вищезазначені пункти та вилучити їх з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, а також визнання протиправною бездіяльність по відмові у наданні публічної інформації на запит.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 щодо видання наказу від 29.06.2021 року № 373 в частині віднесення до службової інформації у пунктах 1.2, 1.4, 1.8 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, визнання незаконними вищезазначених пунктів та зобов`язання Державне бюро розслідувань вилучити пункти 1.2, 1.4, 1.8 з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань то колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 29.06.2021 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 прийнято наказ № 373 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань».

Відповідно до п. 1.2., 1.4., 1.8. вищезазначеного Переліку, до таких відомостей належать, відомості про персональні переліки, посади та персональні дані осіб рядового і начальницького складу; належність до підрозділів внутрішнього контролю, підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, домашні адреси; належність працівників органу ДБР до підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність; про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу ДБР, штатний розпис.

З аналізу положень Закону № 794-VIII вбачається, що за відсутності Директора Державного бюро розслідувань повноваження Директора Державного бюро розслідувань виконує його перший заступник.

У межах своєї компетенції та виходячи із покладених на нього завдань ДБР згідно з пунктом 16 статті 6 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» забезпечує, вiдповiдно до законодавства, додержання режиму захищеної законом таємниці та іншої інформації з обмеженим доступом, a також визначеного законом порядку оприлюднення та надання доступу до публічної інформації.

Так, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.4 ст. 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" у разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо.

Таким чином у ІНФОРМАЦІЯ_1 наявні повноваження для затвердження переліку відомостей, що становлять службову інформацію.

Повноваження ОСОБА_4 на ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджуються відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Стосовно доводу апеляційної скарги про те, що спірний наказ ДБР від 29 червня 2021 року №373 "Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань" є недійсним, у зв`язку з відсутністю його реєстрації у Міністерстві юстиції України, то колегія суддів зазначає наступне.

12 листопада 2015 року, Верховною Радою України прийнято Закон №794-VIII "Про Державне бюро розслідувань" (далі Закон №794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до ст. 1 якого, ДБР визначено, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Нормами Закону №794-VIII, ДБР відокремлюється, як орган виконавчої влади зі спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів.

На виконання п.1 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №794-VIII, Кабінетом Міністрів України 29 лютого 2016 року прийнято постанову №127 "Про утворення Державного бюро розслідувань".

03 грудня 2019 року, Верховна Рада України, з метою вдосконалення правових основ організації та діяльності Державного бюро розслідувань, прийняла Закон №305-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" (далі Закон №305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.

Так, як правильно зазначив суд першої інстанції, з дня набрання Закону України №305-ІХ чинності, тобто з 27 грудня 2019 року, ДБР змінило свій правовий статус з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Пунктами 2, 4 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №305-ІХ встановлено, що до приведення у відповідність із цим Законом, закони України, інші нормативно-правові акти діють у частині, що не суперечить цьому Закону, а Кабінету Міністрів України надано місячний строк із дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Кабінет Міністрів України 13 травня 2020 року прийняв постанову №359 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань", згідно якої, зокрема, Державне бюро розслідувань виключається з переліків центральних органів виконавчої влади, затверджених нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України.

Міністерство юстиції України розглядаючи питання можливості здійснення державної реєстрації нормативно правових актів Державного бюро розслідувань зазначило, що зміна статусу даної установи з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, на якій покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції, унеможливлюють здійснення такої реєстрації.

Обґрунтовуючи свою позицію, Міністерство юстиції України, керуючись Указом Президента України від 03 жовтня 1992 року №493 "Про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади", п.3 Положення про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228, наголошувало, що відповідно до покладених на нього завдань здійснює виключно державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації.

За таких умов, Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29 червня 2021 року №373 може бути застосовано до спірних правовідносин, адже відсутність його реєстрації в Міністерстві юстиції України, не позбавляє його статусу чинного нормативно правового акта, а тому доводи апелянта в цій частині є також безпідставними.

При цьому, колегія суддів також зазначає, що доводи апелянта про те, що процесуальні документи по справі подано неналежними представниками відповідачів є помилковим, оскільки матеріали справи підтверджують, що під час розгляду даної справи відзиви на позовну заяву подавалися за підписом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які на підтвердження відповідних повноважень надали до суду витяг з ЄДРПОУ Державного бюро розслідувань (код 41760289), в якому зазначено, що вони уповноважені вчиняти дії від імені юридичної особа, у тому числі підписувати договори тощо (підписант діє виключно в судах без окремого доручення (самопредставництво) з усіма правами та обов`язками сторони, третьої особи в т.ч. подання процесуальних документів, оскарження судових рішень, посвідчення копій)

При цьому, колегія суддів також зазначає, що за загальним правилом право на самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови колегіального виконавчого органу діяти від імені такої особи, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.

Змінами, внесеними до КАС України Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення" від 18 грудня 2019 року №390-IX розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень і визначено, що "юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені" та визначено перелік документів, що можуть підтвердити відповідні повноваження: закон, статут, положення, трудовий договір (контракт).

З аналізу цієї норми закону вбачається, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших з переліку передбачених ст. 44 КАС України процесуальних прав можливий за умови сукупної наявності обох цих умов.

Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що подані відзиви підписано посадовими особами відповідачів, які мають на це відповідне право з наданням доказів наявності такого права, а доводи апелянта не знайшли свого підтвердження.

З огляду на вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для визнання незаконним пункти 1.2., 1.4., 1.8. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 від 29.06.2021 року №373, та, як наслідок, відсутності підстав для зобов`язання Державне бюро розслідувань вилучити пункти1.2., 1.4., 1.8. з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 від 29.06.2021 року №373.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 17.08.2021 року про надання копії списку працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, станом на дату звернення та зобов`язання надати копію списку працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, станом на дату звернення, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про інформацію» закріплено право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч.2. ст.6 цього Закону, право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Стаття 20 Закону України «Про інформацію» поділяє за порядком доступу інформацію на відкриту та інформацію з обмеженим доступом, та визначає, що будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 21 Закону України «Про інформацію» встановлено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація, а також передбачено наступне:

- конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (ч.2);

- до інформації з обмеженим доступом не можуть бути віднесені такі відомості:

1) про стан довкілля, якість харчових продуктів і предметів побуту;

2) про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні ситуації, що сталися або можуть статися і загрожують безпеці людей;

3) про стан здоров`я населення, його життєвий рівень, включаючи харчування, одяг, житло, медичне обслуговування та соціальне забезпечення, а також про соціально-демографічні показники, стан правопорядку, освіти і культури населення;

4) про факти порушення прав і свобод людини, включаючи інформацію, що міститься в архівних документах колишніх радянських органів державної безпеки, пов`язаних з політичними репресіями, Голодомором 1932-1933 років в Україні та іншими злочинами, вчиненими представниками комуністичного та/або націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів;

5) про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб;

5-1) щодо діяльності державних та комунальних унітарних підприємств, господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі або територіальній громаді, а також господарських товариств, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких належать господарському товариству, частка держави або територіальної громади в якому становить 100 відсотків, що підлягають обов`язковому оприлюдненню відповідно до закону;

6) інші відомості, доступ до яких не може бути обмежено відповідно до законів та міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.4).

Статтею 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI від 13.01.2011 року (далі - Закон №2939-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Згідно статті 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно статті 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Статтею 13 Закону №2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

У відповідності до ч.1 ст.20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно ст.22 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, зокрема, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону.

Статтею 6 Закону №2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно ст.9 Закону №2939-VI, відповідно до вимог ч.2 ст.6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф для службового користування. Доступ до таких документів надається відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Отже, аналізуючи норми Закону України «Про доступ до публічної інформації», можна прийти до висновку, що обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо розпорядником віднесено її до службової та надання останньої може завдати шкоди правам та інтересам інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови у наданні запитуваної позивачем інформації стало те, що відомості про персональні переліки, посади та персональні дані осіб рядового і начальницького складу; належність до підрозділів внутрішнього контролю, підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, домашні адреси; відомості про належність працівників органу ДБР до підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність; відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу, штатний розпис (пункти 1.2, 1.4, 1.8 Переліку, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 року № 373) з урахуванням приписів статей 6 та 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» віднесено до інформації з обмеженим доступом, а саме до інформації для службового користування.

12 листопада 2015 року, Верховною Радою України прийнято Закон №794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон №794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до статті 1 якого Державне бюро розслідувань (далі - ДБР) визначено, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

За приписами статті 4 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами спеціальним статусом Державного бюро розслідувань, особливим порядком, фінансування та організаційного забезпечення діяльності.

За змістом статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру.

Слід зазначити, що відповідно до пункту першого статті 18 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» працівники Державного бюро розслідувань під час виконання покладених на них обов`язків є представниками влади, діють від імені держави і перебувають під її захистом. Ніхто, за винятком уповноважених посадових осіб державних органів у передбачених законами випадках, не має права втручатися в їхню законну діяльність.

Наказом ДБР №373 від 29.06.2021 року «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань», пунктом 1.3 якого відомості щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу органу ДБР (призначення, переведення, звільнення, тощо) віднесено до службової інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог п.п.1- 3 ч.2 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", що є трискладовим тестом, через який проходить публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою, то для вирішення даного спору суду необхідно з`ясувати, чи узгоджується із положеннями ч.2 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" віднесення п.1.3 наказу ДБР №373 від 29 червня 2021 року відомостей про проходження служби особами рядового і начальницького складу органу ДБР (призначення, переведення, звільнення, тощо) до службової інформації.

Колегія суддів вважає, що обмеження доступу до таких відомостей відповідає захищеним інтересам конкретних фізичних осіб - осіб рядового та начальницького складу ДБР щодо захисту їхньої службової репутації, а також щодо захисту їх особистого і сімейного життя (персональних даних про них).

Так, судом першої інстанції правомірно зазначено, що обмеження доступу до публічної інформації може здійснюватися відповідно до закону для захисту, зокрема, репутації або прав інших людей, підтримання авторитету правоохоронного органу, якщо розголошення такої інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам, і така шкода від оприлюднення відповідної інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач не обґрунтовує, що запитувана ним інформація є інформацією, яка становить суспільний інтерес. У запиті ОСОБА_1 та у позовній заяві відсутнє обґрунтування з яким наміром позивач бажає отримати інформацію, а саме копії списку працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань та яким чином він буде її використовувати.

Відповідно до Положення про ТУ ДБР у м. Миколаєві, затвердженого наказом ДБР від 29 грудня 2020 року №876, ТУ ДБР у м. Миколаєві у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України "Про Державне бюро розслідувань" та іншими законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції України та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, наказами, розпорядженнями ДБР, дорученнями Директора ДБР та цим Положенням.

Наказ ДБР №373 від 29 червня 2021 року, яким затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, є чинним, а відтак, у ТУ ДБР у м. Миколаєві були відсутні підстави для надання ОСОБА_1 інформації віднесеної до службової.

Довід апелянта про те, що ТУ ДБР у м. Миколаєві, не надавши запитуваної інформації не провело "трискладового тесту", колегія суддів їх відхиляє, оскільки такий аналіз було надано судом при вирішенні даної справи.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

За таких обставин, доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. В апеляційній скарзі апелянт, як на підставу для задоволення поданої скарги, посилається лише на висновки оскаржуваного рішення, яким судом першої інстанції надано належну оцінку.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Також, враховуючи, що суд апеляційної інстанції у даній справі дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, колегія суддів, на підставі ст. 139 КАС України, вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача в частині стягнення на його користь з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу та вимог заяви про стягнення таких витрат під час апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст.ст, 308, 310,315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И ЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 02 березня 2022 року

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І.Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова