Справа № 160/21519/21
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від 20.02.2020 року №Ф-3641-50/66У про сплату боргу (недоїмки) ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) в розмірі 8 262,54 грн. (вісім тисяч двісті шістдесят дві гривні 54 коп.).
Позовні вимоги обґрунтовано наступним:
14 липня 2017 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3419. В період з 2017-2020 року (з моменту отримання позивачем адвокатського свідоцтва) вона не здійснювала незалежну адвокатську діяльність, а була найманим працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «АГРОЦЕНТР-УКРАЇНА», працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-ТОРГСТРОЙ» та працівником Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ІНГОССТРАХ». В період 2017-2020 роки позивач безперервно була найманим працівником, за якого сплачували ЄСВ підприємства, на яких працювала позивач, що підтверджується індивідуальною відомістю Пенсійного фонду України про застраховану особу (форми ОК-5). 02 листопада 2021 р. Позивачу стало відомо, що 20 лютого 2020 року відповідач відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сформував вимогу про сплату судового збору (недоїмки) №Ф-3641-5066У, якою вимагається сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 8262,54 грн та за якою Чечеловським відділом державної виконавчої служби у м. Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 28.09.2020 р. було відкрито виконавче провадження №62835233 та 18.10.2021 р. накладено арешт на рахунки позивача. Позивачем зазначено, що у оскаржуваній вимозі не містяться відомості щодо періоду під час якого сформувався борг зі сплати ЄСВ, проте, нею в судовому процесі по справі №160/3270/20 оскаржено вимогу №Ф-3641-50/66 від 07.11.2019 р., щодо розрахунку заборгованості станом на 31.10.2019 р., отже позивач вважає, що мова йде про третій квартал 2019 року. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду №160/3270/20 від 12.05.2020 р. вимогу №Ф-3641-50/66 від 07.11.2019 р. визнано протиправною та скасовано. Керуючись тим, що за період з 2017 -2020 роки за позивача було сплачено єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування його роботодавцями, позивач вважає вимогу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від 20.02.2020 року № Ф-3641-50/66У протиправною та просить її скасувати. Одночасно з позовною заявою позивач надав заяву про поновлення строку для звернення до адміністративного суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху.
28 грудня 2021 року, від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву.
- за четвертий квартал 2018 року - 2457,18 грн, строк сплати до 21.01.2019 року;
- за перший квартал 2019 року - 2754,18 грн, строк сплати до 19.04.2019 року;
- за другий квартал 2019 року - 2754,18 грн, строк сплати до 19.07.2019 року;
- за третій квартал 2019 року - 2754,18 грн, строк сплати до 21.10.2019 року;
- за четвертий квартал 2019 - 2754,18 грн, строк сплати до 20.01.2020 року.
Згідно положень ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14.07.2017 року позивач отримала свідоцтво про права на заняття адвокатською діяльністю №3419, видане на підставі рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 11.07.2017 року №77.
З 11.09.2017 року позивач як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю, перебуває на обліку в податковому органі.
Відповідно до наданої електронної трудової книжки ОСОБА_1 , в період з 23.05.2017 року по 31.07.2019 року працювала на Товаристві з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «АГРОЦЕНТР-УКРАЇНА», в період 01.08.2019 р. по 29.12.2020 р. працювала у Приватному акціонерному товаристві «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ІНГОССТРАХ».
Згідно до довідки за формою ОК-5, наданої до матеріалів справи, за ОСОБА_1 було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування:
Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3641-50/66 У від 20.02.2022 року на суму 8262,54 грн.
- за четвертий квартал 2018 року - 2457,18 грн, строк сплати до 21.01.2019 року;
- за перший квартал 2019 року - 2754,18 грн, строк сплати до 19.04.2019 року;
- за другий квартал 2019 року - 2754,18 грн, строк сплати до 19.07.2019 року;
- за третій квартал 2019 року - 2754,18 грн, строк сплати до 21.10.2019 року;
- за четвертий квартал 2019 - 2754,18 грн, строк сплати до 20.01.2020 року.
Станом на 20.02.2020 р. сума боргу 8262,54 грн.
Враховуючи наявність недоїмки податковим органом сформовано вимогу про сплату боргу №Ф-3641-50/66 У від 20.02.2022 року на суму 8262,54 грн., не погодившись з якою, позивач звернулась за захистом порушеного права до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дано визначення поняттю "працівник". Згідно з цією нормою це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
За змістом пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Статтею 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 5 частини 1статті 4 Закону №2464 до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464(в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для правового висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З огляду на викладене, враховуючи особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
У своїй постанові від 03.04.2020 р. у справі №140/642/19 Верховний суд зазначив:
«З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.»
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).
Інше тлумачення норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 23.06.2009 № 15-рп/2009 в аспекті положень ч. 1 ст. 67, п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України загальновизнаними елементами правового механізму регулювання податків і зборів (обов`язкових платежів) є суб`єкт або платник податку, об`єкт оподаткування, одиниця оподаткування, джерело сплати податку, податкова ставка, податковий період, строки та порядок сплати податку, податкова квота, податкові пільги, що застосовно і до Закону про ЄСВ з урахуванням особливостей цього обов`язкового платежу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 14.07.2017 р. мала право на зайняття адвокатською діяльністю та була зареєстрована в ДПС у встановленому законом порядку. За період з 2017 року по грудень 2020 року єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за позивача сплачували Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «АГРОЦЕНТР-УКРАЇНА» та Приватне акціонерне товариство «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ІНГОССТРАХ». Отже, позивачем виконано свій обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування виконано та не може бути допущено подвійної сплати такого податку.
Оскільки оскаржувану вимогу від 20.02.2020 року №Ф-3641-50/66У відповідачем винесено за період, у якому єдиний внесок за позивача було сплачено як за працівника його роботодавцями, то така вимога є протиправною щодо періоду та суми нарахування, а отже підлягає скасуванню.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами правомірність його прийняття.
Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Тому, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 908,00 грн. судового збору, сплаченого згідно з квитанцією від 22.11.2021 року.
У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відпустці, рішення постановлено в перший робочий день судді - 09 березня 2022 року.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 20.02.2020 року №Ф-3641-50/66У про сплату боргу (недоїмки) ОСОБА_1 в розмірі 8 262,54 грн. (вісім тисяч двісті шістдесят дві гривні 54 коп).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко