Справа № 500/1984/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/1984/21 пров. № А/857/18688/21 № А/857/18689/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання - Смолинця А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Мартиць О. І. о 16:14 год у м. Тернопіль, та на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року, постановлену головуючим суддею Мартиць О. І. у м. Тернополі, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 166 Четвертої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур (далі - Комісія) від 19 січня 2021 року про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації;

- визнати протиправним та скасувати наказ Тернопільської обласної прокуратури №126к від 15 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури та органів прокуратури з 16.03.2021;

- поновити ОСОБА_1 в Тернопільській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника керівника місцевої прокуратури з 17.03.21;

- стягнути з Тернопільської обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня 2021року до дати поновлення;

- стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього заробітку - 29185,26 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що пройшовши успішно перших два етапи атестації, 19.01.21 року пройшов співбесіду з Четвертою кадровою комісією, за наслідком якої прийнято рішення про неуспішне її проходження і наказ керівника Тернопільської обласної прокуратури про звільнення його з органів прокуратури. Вважає рішення атестаційної комісії та наказ про своє звільнення незаконними та такими, що порушують його права та встановлені Конституцією та законами України гарантії, а відтак є такими, що підлягають визнанню протиправними і скасуванню. Так, позивач вважає, що його повноваження як прокурора були припинені не на підставі та у порядку, передбаченими Законом України «Про прокуратуру». У оскаржуваних наказах відсутнє чітке правове визначення підстав його звільнення, оскільки передбачає звільнення у зв`язку ліквідацією/реорганізацією або у зв`язку зі скороченням кількості прокурорів. Зазначає, що не відбулося ні ліквідації/реорганізації прокуратури, як і скорочення кількості прокурорів, тому відсутні підстави для звільнення згідно пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Також вказує, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» N113-IX вніс дискримінаційні зміни для працівників органів прокуратури, порушує, зокрема, права та гарантії, що визначені Кодексом законів про працю України та Конституцією України. Крім того, зазначає про процедурні порушення при проведенні співбесіди, зокрема, вказує на те, що члени комісії не відповідають вимогам щодо політичної нейтральності, бездоганної професійної та моральної репутації, суспільного авторитету, які встановлені Порядком роботи кадрових комісій; на відсутність критеріїв оцінювання прокурора під час проведення співбесіди, що порушує принцип юридичної визначеності; на порушення його конституційних прав та дискримінацію під час проведення співбесіди, яка виразилась у ненаданні йому завчасно питань, які мала намір з`ясувати у нього на співбесіді Комісія. Також вказує на невмотивованість рішення Комісії, відсутність покликань на встановлені обставини та підстави, а також на відсутність будь-яких доказів, які б могли слугувати підставою для висновку про невідповідність його критеріям доброчесності та професійної компетенції та професійної етики.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про винесення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Позивач, не погодившись з рішенням та ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та прийняти нове - про задоволення його позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою аргументи позивача щодо відсутності повноважень у керівника Тернопільської обласної прокуратури на звільнення ОСОБА_1 ; не врахував невідповідності членів Комісії кваліфікаційним вимогам; а також належним чином не встановив обставини щодо вмотивованості та обґрунтованості рішення Комісії та не дослідив належним чином усіх доказів на спростування позивачем викладених у оскаржуваному рішенні Комісії висновків щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності і професійної придатності. Зокрема, вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою такий доказ як матеріали службового розслідування та надані позивачем документи щодо коштів на будівництво приватного будинку. Також ОСОБА_1 зазначив про відсутність у Комісії будь-якого обґрунтованого сумніву у його доброчесності; всі обставини, які містяться у оскаржуваному рішенні, є припущеннями, які не підтверджуються доказами. Звільнення його відбулося за відсутності підстав для цього та з порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В судове засідання з розгляду апеляційної скарги позивач та його представник не прибули. Подано клопотання про розгляд справи за відсутності, оскільки зайнятий в обороні України під час воєнного стану.

Представник відповідачів під час апеляційного розгляду заперечила апеляційну скаргу, просила відмовити в її задоволенні.

Заслухавши пояснення представника відповідачів, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 в органах прокуратури працював з лютого 2002 року, зокрема, з 15.12.2015 - на посаді заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області.

Позивачем подано заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію з огляду на приписи Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закону №113-IX).

Наказами Генерального прокурора № 425 від 10.09.20, №450 від 15.09.20, №536 від 17.11.2020, №559 від 24.11.2020 було створено Комісію у складі: ОСОБА_2 (голова комісії), ОСОБА_3 (член комісії (секретар комісії), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (члени комісії).

ОСОБА_1 успішно пройшов два етапи атестації та допущений до співбесіди з метою з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Рішенням Комісії «Про неуспішне проходження прокурором атестації» №166 від 19.01.21 заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області ОСОБА_1 визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію з огляду на те, що під час співбесіди Комісія встановила обставини щодо невідповідності прокурора вимогам професійної компетенції та професійної етики, а також щодо невідповідності прокурора вимогам доброчесності.

Наказом Тернопільської обласної прокуратури № 126к від 15 березня 2021 року ОСОБА_1 , керуючись статтею 11, пунктом 2 частини 2 статті 41 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», звільнено з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області з 16 березня 2021 року на підставі рішення Комісії №166 від 19.01.2021.

ОСОБА_1 не погодився із своїм звільненням з органів прокуратури та із займаної посади і за захистом своїх прав звернувся до адміністративного суду із позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наведені у оскаржуваному рішенні Комісії обґрунтування є достатні та зрозумілі, рішення є об`єктивним та обґрунтованим, а результати атестації об`єктивно свідчать про наявність підстав для ухвалення саме такого рішення і воно є винесеним на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом. Зазначено, що суд не може давати оцінку та аналіз наданим відповідям, а також оцінювати рівень професійної компетентності кандидата, такі повноваження належать виключно Комісії. Щодо складу Комісії суд встановив, що вона є сформованою у встановленому порядку. Вихідна допомога у зв`язку зі звільненням не може бути стягнута в користь позивача, оскільки застосування положень статті 44 КЗпП України до прокурорів, що звільняються за ст.51 Закону України «Про прокуратуру», не передбачено.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору, оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) регламентовано правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Як передбачено у частині 3 статті 15 вказаного Закону, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

При цьому приписами частини 5 статті 51 Закону № 1697-VII у редакції на час виникнення спірних правовідносин було передбачено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

З метою реформування органів прокуратури ухвалено Закон № 113-ІХ, що набрав чинності 25 вересня 2019 року, яким було внесено відповідні зміни до деяких законодавчих актів України.

Як зазначено у пункті 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Пунктом 6 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX було передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до абзацу першого пункту 7 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Згідно із пунктом 9 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Приписами пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX встановлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

У пункті 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» вказаного Закону було передбачено, що атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

Згідно із абзацом 2 пункту 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію.

Підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Наказом Генерального прокурора № 221 від 03 жовтня 2019 року на виконання вимог пункту 9 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX затверджено Порядок проходження прокурорами атестації, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 221).

Відповідно до приписів пункту 1 розділу 1 Порядку № 221 атестація прокурорів - це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Пунктом 2 розділу І Порядку № 221 встановлено, що атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію (пункт 3 розділу І Порядку № 221).

Згідно із пунктом 5 розділу І Порядку № 221 предметом атестації є оцінка:

1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок);

2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Як зазначено у пункті 6 розділу І Порядку № 221, атестація включає такі етапи:

1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Пунктом 8 розділу І Порядку № 221 передбачено, що за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень:

1) рішення про успішне проходження прокурором атестації;

2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Приписами пункту 9 розділу І Порядку № 221 передбачено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Відповідно до пункту 10 розділу І Порядку № 221 заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді.

Розділом IV Порядку № 211 регламентовано проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності і виконання практичного завдання для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурора

Пунктом 1 Розділу IV Порядку № 211 передбачено, що у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.

Кадрова комісія формує графік проведення співбесід з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Графік проведення співбесід оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за 5 календарних днів до проведення співбесіди. У графіку зазначаються: прізвище, ім`я, по батькові прокурора, номер службового посвідчення, інформація про дату, час та місце проведення співбесіди. Прокурор вважається повідомленим про дату, час та місце проведення співбесіди з моменту оприлюднення графіка проведення співбесід на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).

За правилами пункту 2 Розділу IV Порядку № 211 до початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.

Згідно із пунктом 7 Розділу IV Порядку № 211 на виконання практичного завдання прокурору надається 45 хвилин. Виконання практичного завдання після завершення наданого часу забороняється. Після виконання завдання прокурор здає комісії написане ним вирішення завдання на аркуші (аркушах) з відміткою комісії.

Співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання (пункт 8 Розділу IV Порядку № 211).

Як передбачено у пункті 9 Розділу IV Порядку № 211, для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

У відповідності до пункту 11 Розділу IV Порядку № 211 дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

Відповідно до пункту 12 Розділу IV Порядку № 211 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Згідно із пунктом 13 Розділу IV Порядку № 211 співбесіда прокурора складається з таких етапів:

1) дослідження членами комісії матеріалів атестації;

2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання;

Співбесіда проходить у формі засідання комісії.

Приписами пункту 14 Розділу IV Порядку № 211 встановлено, що члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Пунктом 15 Розділу IV Порядку № 211 встановлено, що після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Згідно із пунктом 16 Розділу IV Порядку № 211 залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Порядок роботи кадрових комісій, що здійснюють свої повноваження на підставі пункту 11, підпункту 7 пункту 22 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, затверджено наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 233 (далі - Порядок № 233).

Пунктом 12 Порядку № 233 встановлено, що рішення комісії, крім зазначених в абзаці другому цього пункту, в тому числі процедурні, обговорюється її членами і ухвалюються шляхом відкритого голосування більшістю голосів присутніх на засіданні членів комісії. Член комісії вправі голосувати «за» чи «проти» рішення комісії. У разі рівного розподілу голосів, приймається рішення, за яке проголосував голова комісії.

Рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Апеляційний суд наголошує на тому, що оскільки рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації згідно із підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ є безумовною підставою для прийняття наказу про звільнення прокурора з посади, то таке слід вважати рішенням суб`єкта владних повноважень, яке має відповідати критеріям, що визначені у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому таке рішення слід вважати вмотивованим, якщо у ньому зазначено обставини, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку № 221 питань, які мають бути досліджені у рамках атестації прокурора; містить посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; містить оцінку доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується процедура атестації; містить посилання на норми права, якими керувалася Комісія. У такому рішенні мають бути викладені судження Комісії щодо професійної, особистої, соціальної компетентності прокурора, його доброчесності та професійної етики, а отже його здатності на належному рівні здійснювати покладені на нього законом обов`язки на займаній посаді.

Окрім того, на переконання апеляційного суду, безперечним є те, що невиконання уповноваженим державним органом вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його дефектності, а отже протиправності.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає невірним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення Комісії №166 від 19.01.21 містить достатні та зрозумілі обґрунтування підстав для його прийняття та про об`єктивність та обґрунтованість рішення.

Як вбачається з оскаржуваного рішення Комісії №166 від 19.01.21, в ході співбесіди з ОСОБА_1 було з`ясовано, що він, як особа, на яку наказом Теребовлянської місцевої прокуратури покладений обов`язок здійснення організації нагляду за оскарженням судових рішень, рішення про необхідність оскарження вироку Бучацького районного суду від 21.09.16 року погодив лише 19.10.16, після того як 13.10.16 за зверненням засудженого було розпочате кримінальне провадження про вимагання у нього адвокатом для працівника прокуратури ОСОБА_1 неправомірної вигоди і ОСОБА_1 не зміг пояснити Комісії об`єктивних причин того, що апеляція подана лише 13.10.16 і спростувати наявний сумнів у зволіканні з поданням апеляційної скарги та відповідності вимогам доброчесності і професійної придатності. Також комісією в рішенні зазначено про невідповідність ОСОБА_1 вимогам доброчесності через наявні у Комісії обґрунтовані сумніви в частині невідповідності витрат і набутого майна під час його роботи в органах прокуратури ним та його близькими особами, їхнім офіційним доходам, враховуючи, що доходи ОСОБА_1 та його близьких осіб є нижчими, ніж ринкова вартість набутого майна, зокрема, щодо побудови приватного будинку з допоміжними приміщеннями.

Аналізуючи викладені у рішенні доводи Комісії, апеляційний суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення Комісії містить лише узагальнюючі висновки без наведення обґрунтування обставин і конкретних мотивів, а також не містить посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; не містить оцінку доводів та аргументів ОСОБА_1 ; не містить посилання на норми права, якими керувалася Комісія. У оскаржуваному рішенні не викладені судження Комісії щодо професійної, особистої, соціальної компетентності прокурора ОСОБА_1 , його доброчесності та професійної етики, а отже, його здатності на належному рівні здійснювати покладені на нього законом обов`язки на займаній посаді.

Як свідчать матеріали справи, Комісія мала у своєму розпорядженні документи та матеріали, що стосувалися позивача, зокрема, матеріали службового розлідування, письмові пояснення ОСОБА_1 , надані Комісії, а також у ході співбесіди ОСОБА_1 надавав Комісії детальні пояснення щодо джерел походження коштів та майна членів його сім`ї з долученням на підтвердження своїх доводів відповідних документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи (т.1 а.с.а.с. 40-41, 44-55, 61-81).

Висновки Комісії про невідповідність ОСОБА_1 вимогам доброчесності та професійної компетентності через наявні у Комісії обґрунтовані сумніви, на переконання апеляційного суду, зроблені поспішно, без урахування результатів попередніх етапів атестації та без врахування доказів, наданих ОСОБА_1 і без врахування наявних у Комісії документів. Суд першої інстанції, в свою чергу, теж не дослідив та не надав жодної оцінки як обґрунтованості та вмотивованості рішення Комісії, так і доводам позивача, підтвердженим письмовими доказами, тому апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що результати атестації об`єктивно свідчать про наявність підстав для ухвалення саме такого рішення.

Водночас, хоч суд першої інстанції слушно зауважив, що проведення атестації є дискреційними повноваженнями кадрової комісії, проте залишив поза увагою, що обсяг цієї дискреції не може бути необмеженим і має підлягати зовнішньому/публічному контролю. Процес та результат атестації має бути зрозумілим як безпосереднім учасникам цього процесу, серед яких і сам прокурор, так і суспільству загалом, оскільки йдеться про формування нового якісного прокурорського корпусу, якому довіряло б суспільство, а отже обґрунтованість рішень щодо атестації кожного прокурора є необхідною для цього передумовою та гарантією.

Приписами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, на думку апеляційного суду, зважаючи на відсутність у рішенні Комісії №166 від 19.01.21 належних мотивів його ухвалення, а також аргументів на підтвердження дискреційних висновків Комісії щодо невідповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності та доброчесності, оскаржуване рішення слід визнати протиправним та скасувати.

Відтак, оскільки наказ Тернопільської обласної прокуратури №126к від 15.03.21 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора ґрунтується виключно на рішенні Комісії № 166 від 19.01.21, то такий наказ також слід визнати протиправним і скасувати.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про поновлення у Тернопільській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника керівника місцевої прокуратури, апеляційний суд зазначає таке.

Приписами частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі, у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, позивач підлягає поновленню на посаді заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області, з якої він був незаконно звільнений наказом Тернопільської обласної прокуратури №126к від 15.03.2021.

Вимога позивача про поновлення на роботі на рівнозначній посаді в Тернопільській обласній прокуратурі суперечить наведеним приписам частини 1 статті 235 КЗпП та підпункту 4 пункту 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, відповідно до якого прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка у спірному випадку ще не завершена.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як встановлено апеляційним судом з довідки Тернопільської обласної прокуратури від 19 березня 2021 року №21-29-21 ( а.с.80, т.1 ), середньоденна заробітна плата позивача на момент звільнення становила 1496,86 грн.; період вимушеного прогулу тривав з 17.03.21 до 02.03.2022, всього - 241 робочий день. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає до стягнення з Тернопільської обласної прокуратури в користь позивача, становить 360 743,26 грн.

Апеляційна скарга позивача містить доводи про застосування коефіцієнту підвищення середньої заробітної плати відповідно до п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.95, які апеляційний суд відхиляє, оскільки є недоведеними обставини підвищення посадового окладу в установі, з якої був звільнений позивач.

Також колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставною вимогу про стягнення в користь позивача вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, оскільки позивач поновлений на роботі, а отже така вимога не підлягає до задоволення.

Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права, відтак, апеляційну скаргу слід задовольнити частково та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Також, з врахуванням скасування рішення суду першої інстанції, слід скасувати ухвалу суду першої інстанції про відмову у стягненні витрат на правову допомогу.

Згідно з частиною шостою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Таким чином, позивачу підлягають відшкодуванню суми сплаченого судового збору за подання позовної заяви в частині задоволених позовних вимог (дві вимоги немайнового характеру) в розмірі 1816 грн (908 грн*2) та за подання апеляційної скарги - 2724 грн судового збору.

Згідно з частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частин першої - четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значенням справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Приписами пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону № 5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до пунктів 6, 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Аналізуючи наведені правові норми, можна зробити висновок, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 300/941/19 та від 31.03.2020 у справі № 726/549/19.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвоката Пасічника А. З. позивачем надані суду такі докази: договір про надання правової допомоги від 12.02.2021, додаткову угоду № 2 до договору про надання правової допомоги від 29.04.2021; ордери на надання правничої (правової) допомоги серії ВО від 12.02.2021 та від 07.10.2021; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ТР № 000030 від 08.07.2014; попередній розрахунок судових витрат від 10.04.2021; додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 12.02.2021; акти виконаних робіт від 10.04.2021, від 07.09.2021 та від 07.10.2021; копії квитанцій до прибуткового касового ордеру.

З вказаних документів встановлено, що позивачу надано такі послуги:

надання консультації (1 год), попереднє опрацювання матеріалів (4 год), опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини (4 год), формування спірної правової позиції і складення позовної заяви (22 год), складення адвокатських запитів (2 год) на суму 17500 грн;

складення і відправлення заяви про долучення доказів (0,5 год), ознайомлення з відзивом і підготовка, надіслання відповіді на відзив (4 год), підготовка та участь у судових засіданнях 16.07.2021 і 07.09.2021 (4,5 год) на суму 21600 грн;

складення апеляційної скарги та її оформлення, опрацювання оскаржуваного рішення (8 год) на суму 19200 грн.

Відтак, загальний розмір наданих послуг згідно з наданими доказами становить 58300 грн.

Відповідач заперечує щодо стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу з покликанням на відсутність розрахунку та обґрунтування таких витрат, їх розміру.

Апеляційний суд погоджується з доводами відповідача про невідповідність понесених позивачем витрат критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та є явно завищеними, тому приходить до висновку про наявність підстав для їх стягнення в користь позивача лише в частині - 10 000 грн, тобто по 5 000 грн з кожного з відповідачів.

Враховуючи викладене, а також те, що заявлений ОСОБА_1 позов підлягає задоволенню частково, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора та Тернопільської обласної прокуратури судових витрат в розмірі 14 540 грн (4 540 грн судового збору та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу), тобто по 7 270 грн з кожного.

Керуючись статтями 310, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року та ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року у справі № 500/1984/21 скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 19 січня 2021 року № 166 «Про неуспішне проходження прокурором атестації».

Визнати протиправним та скасувати наказ Тернопільської обласної прокуратури від 15 березня 2021 року №126к.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області з 17 березня 2021 року.

Стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 17 березня 2021 року по 02 березня 2022 року в розмірі 360 743 (триста шістдесят тисяч сімсот сорок три) грн 26 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (, місцезнаходження: вул. вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 7270 (сім тисяч двісті сімдесят) грн, з яких судового збору в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн та витрат професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільської обласної прокуратури , місцезнаходження: вул. Листопадова, 4, м. Тернопіль, 46001) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 7270 (сім тисяч двісті сімдесят), з яких судового збору в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн та витрат професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 12.03.2022