Справа № 120/13937/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2022-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 березня 2022 р. Справа № 120/13937/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Агрономічної сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 у Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Агрономічної сільської ради (далі - відповідач, Рада).

У позовній заяві позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення 14 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 22.09.2021 № 927 про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою та зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Агрономічної сільської ради.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02.07.2021 звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га, комунальної форми власності, яка межує із земельною ділянкою кадастровий номер :01:005:0002 та розташована на території Агрономічної сільської ради. Рішенням відповідача від 22.09.2021 № 927 відмовлено в наданні дозволу із посиланням на те, що бажана земельна ділянка знаходиться у зоні земель історико - культурного призначення.

Позивач вважає рішення Ради від 22.09.2021 № 927 протиправним, посилаючись на порушення органом місцевого самоврядування при його прийнятті норм Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини». Зокрема ОСОБА_1 зіслався на помилковість висновків відповідача про віднесення бажаної для нього земельної ділянки до числа земель історико-культурного призначення. Також просив врахувати, що процедура ухвалення спірного рішення суперечить правилам, що встановлені Законом України «Про місцеве самоврядування» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» (клопотання попередньо не розглянуто відповідною комісією Ради, відомості про попередній розгляд клопотання не опубліковані на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування, проект рішення не опублікований у встановлені Законом строки).

Ухвалою від 28.10.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи та витребувано докази.

18.11.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому висловлено заперечення проти позову. Мотивуючи незгоду із аргументами позивача, представник Ради зазначає, що листом управління культури і мистецтв Вінницької обласної державної адміністрації від 13.05.2016 Раду повідомлено, що на території Агрономічної сільської ради знаходиться пам`ятка археології. Згідно сформованого плану, пам`ятка культурної спадщини знаходиться на земельній ділянці яку позивач намагається отримати у власність. Із посиланням на норми Земельного кодексу України відповідач зазначає, що земельна ділянка історико-культурного призначення не може бути передана позивачу у власність, а тому вважає спірне рішення правомірним та просить відмовити у задоволенні позову про його скасування.

При розгляді позовних вимог зобов`язального характеру відповідач просить врахувати, що виключними повноваженнями на прийняття рішення про надання відповідного дозволу наділений орган місцевого самоврядування, а тому суд не може зобов`язати Раду прийняти безальтернативне рішення про надання позивачу бажаного для нього дозволу.

Разом із відзивом відповідачем подано витребувані судом докази.

17.12.2021 представником позивача подано відповідь на відзив у якій наведено аргументи в спростування доводів відповідача. Акцентовано увагу на передчасності тверджень Ради про віднесення бажаної для позивача земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення.

Надавши оцінку аргументам сторін та поданим разом із заявами по суті справи доказам, суд встановив наступне.

02.07.2021 в інтересах позивача до Агрономічної сільської ради подано клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га, комунальної форми власності. У клопотанні зазначено, що бажана земельна ділянка межує із земельною ділянкою, яка має кадастровий номер :01:005:0002 (а.с. 16). Разом із клопотанням заявником подано копії таких документів: паспорта громадянина України, ідентифікаційного номера, посвідчення учасника бойових дій, викопіювання з публічної кадастрової карти України з позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

Розглянувши клопотання, Рада прийняла рішення від 22.09.2021 яким вирішила відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (а.с. 15).

Підставою для прийняття рішення про відмову у наданні позивачу дозволу стало те, що вказана у клопотанні земельна ділянка знаходиться у зоні земель історико - культурного призначення, тобто фактичне місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам законів, а також генеральному плану населеного пункту села Агрономічне.

Позивач із вказаним рішенням не погодився, а тому оскаржив його до суду. Неправомірність рішення Ради від 22.09.2021 позивач мотивував безпідставністю висновків органу місцевого самоврядування про належність бажаної для нього земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення. Також позивач пов`язував ознаки протиправності спірного акту органу місцевого самоврядування із порушенням процедури його прийняття.

Надаючи оцінку рішенню 14 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 22.09.2021 № 927 та визначаючись щодо позовних вимог, суд керується такими мотивами.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Статтею 81 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 05.03.2019 у справі № 360/2334/17, від 28.01.2020 у справі № 2240/2962/18 та 28.02.2020 у справі № 806/3304/18.

Як на підставу прийняття рішення від 22.09.2021 № 927, що стало предметом оскарження у справі, відповідач зіслався на невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та нормам містобудівної документації локального рівня.

Така невідповідність, за словами відповідача, полягала у тому, що бажана для позивача земельна ділянка відноситься до земель історико - культурного призначення оскільки на ній розташований археологічний об`єкт (пам`ятка археології - поселення скіфської культури).

У відзиві представник Ради при обґрунтуванні доводів щодо правомірності рішення від 22.09.2021 № 927 зіслався на ст. 14 та 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Оцінюючи нормативні та фактичні підстави для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою суд керується такими мотивами.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 19 ЗК України, однією із категорій земель є землі історико-культурного призначення.

Згідно ч. 1 ст. 53 ЗК України, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом (ч. 3 ст. 54 ЗК України).

Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Аналіз норм ст. 53 ЗК України та ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» дає підстави для висновку, що обов`язковою передумовою для віднесення земель до категорії історико-культурного призначення є знаходження на таких землях охоронюваних об`єктів, у спірному випадку - охоронюваної археологічної території.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про охорону археологічної спадщини», топографічно визначені території чи водні об`єкти, в яких містяться об`єкти культурної спадщини або можлива їх наявність, за поданням відповідного органу охорони культурної спадщини можуть оголошуватися рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини охоронюваними археологічними територіями на обмежений або необмежений строк у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правовий режим охоронюваної археологічної території визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Відтак, для надання певній території правового режиму «охоронюваної археологічної території» обов`язковою є умова знаходження на такій території об`єкта культурної спадщини (зокрема археологічного об`єкта). Лише тоді, за встановленою Урядом процедурою територія може набути правового режиму «охоронюваної археологічної території».

В силу норми абз. 9 ст. 1 Закону України «Про охорону археологічної спадщини», об`єкт археологічної спадщини (далі - археологічний об`єкт) - місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їх частини, пов`язані з ними території чи водні об`єкти, створені людиною, незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінності з археологічного, антропологічного та етнографічного погляду і повністю або частково зберегли свою автентичність.

Згідно абз. 3 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об`єкт археологічної спадщини (археологічний об`єкт) охоплюється більш широким поняттям «об`єкт культурної спадщини».

Отже, при наданні оцінки правовому режиму земельної ділянки з метою її ідентифікації як такої, що відноситься до категорії земель історико-культурного призначення визначальним є дослідження та встановлення факту знаходження на такій землі об`єкту культурної спадщини, у даному випадку археологічного об`єкту, а також оцінка факту формування охоронюваної археологічної території у місці знаходження археологічного об`єкта.

Судом встановлено, що при обґрунтуванні відзиву та власної правової позиції відповідач зіслався на лист управління культури і мистецтв Вінницької обласної державної адміністрації від 13.05.2016 № 2826/02-25 у якому вказано, що на території Агрономічної сільської ради знаходиться пам`ятка археології - поселення скіфської культури. Із посиланням на план розташування зазначеної пам`ятки відповідач доводить, що така знаходиться на бажаній для позивача земельній ділянці.

Згідно ч. 1-2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються у тому числі на підставі письмових доказів.

Статтями 73 та 74 КАС України передбачено такі властивості доказів як їх належність та допустимість.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 73 КАС України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

Оцінюючи лист управління культури і мистецтв Вінницької обласної державної адміністрації від 13.05.2016 № 2826/02-25 з точки зору його належності та допустимості як доказу знаходження на земельній ділянці пам`ятки археології суд керується такими мотивами.

Як зазначено судом, археологічний об`єкт є одним із різновидів об`єктів культурної спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки: а) пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання; б) пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).

Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно п. 3 розділу 1 Порядку обліку об`єктів культурної спадщини (затверджений Наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158), система обліку об`єктів культурної спадщини включає комплекс заходів із взяття на облік об`єкта культурної спадщини, оформлення облікової документації, занесення чи незанесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, ведення Реєстру, інвентаризації об`єктів культурної спадщини, включення до Реєстру об`єкта культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, формування облікових справ та внесення змін до Реєстру (зміна категорії пам`ятки та вилучення пам`ятки з Реєстру).

Відповідно до п. 1, 4 розділу 2 Порядку № 158, взяття на облік об`єкта культурної спадщини забезпечують уповноважені органи, повноваження яких поширюється на територію розміщення такого об`єкта, шляхом занесення його до Переліку об`єктів культурної спадщини.

Рішення про занесення об`єкта культурної спадщини до Переліку приймається у формі розпорядження голови місцевої державної адміністрації.

Норми розділу 3 Порядку № 158 передбачають оформлення облікової документації на об`єкт культурної спадщини (археологічний об`єкт).

Після оформлення облікової документації, відбувається розгляд питання про включення об`єкта до числа об`єктів культурної спадщини який завершується прийняттям рішення про занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру (розділу 4 Порядку № 158).

Згідно ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Аналізуючи наведені норми законодавства, що регулюють правовідносини щодо набуття певним об`єктом правового режиму об`єкта культурної спадщини (археологічного об`єкта), прийняття відповідних рішень з цього приводу, обліку об`єктів, суд зазначає, що належними та допустимими доказами віднесення об`єкта до пам`ятки археології можуть бути відомості із Реєстру чи відповідна облікова документація об`єкту.

Лише у разі підтвердження зазначеними доказами правового режиму об`єкту культурної спадщини (археологічного об`єкту), земельна ділянка на якій такий об`єкт знаходиться може бути віднесена до категорії земель історико-культурного призначення із внесенням відповідних відомостей до Державного земельного кадастру.

Однак при розгляді цієї справи відповідачем із урахуванням вказаних вище стандартів доказування не доведено того, що бажана для позивача земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення. Наданий Радою до суду лист управління культури і мистецтв Вінницької обласної державної адміністрації від 13.05.2016 № 2826/02-25 не є достатнім, належним та допустимим доказом формування археологічного об`єкту та його знаходження на бажаній для позивача ділянці оскільки цей лист не містить відомостей про реєстрацію об`єкта культурної спадщини (археологічного об`єкту) у порядку встановленому законодавством. Тому оскаржене рішення від 22.09.2021 № 927 ґрунтується на помилковому застосуванні норм Земельного кодексу України та Законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини».

Більше того, згідно ч. 1 ст. 54 ЗК України, землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту об`єктів археології, у тому числі тих, що можуть бути виявлені, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених Земельним кодексом України, погоджуються органами охорони культурної спадщини.

Відтак, навіть віднесення земельної ділянки до категорії історико-культурного призначення не у кожному випадку є беззаперечною підставою для відмови у наданні відповідного дозволу на виготовлення документації із землеустрою з метою її безоплатної приватизації адже рішення щодо передачі у власність такої земельної ділянки приймається із урахуванням висновків (погодження) уповноважених органів державної влади.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Надавши оцінку нормативним та фактичним підставам для прийняття відповідачем оскарженого рішення від 22.09.2021 № 927 про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, суд дійшов висновку, що його прийнято без урахуванням усіх обставин, що мали значення при його ухваленні та із помилковим застосуванням норм Земельного кодексу України та Законів України «Про охорону культурної спадщини» та «Про охорону археологічної спадщини». Це є підставою для скасування спірного акта органу місцевого самоврядування, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Оцінюючи аргументи позивача про порушення відповідачем норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» в процедурі ухвалення спірного рішення, суд погоджується із твердженнями про те, що вказаний Закон покладає на Раду обов`язок оприлюднювати інформацію про свою діяльність, а саме результати поіменного голосування; висновки і рекомендації постійних комісій, протоколи засідань постійних комісій; акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а також проекти актів органів місцевого самоврядування (крім деяких виключень).

Поряд з цим суд враховує, що в силу вимог статей 23, 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до суду.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, зокрема, як неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону, надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації.

Особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Таким чином, законом чітко передбачено підстави та способи захисту права на доступ до публічної інформації, а також можливість притягнення до відповідальності розпорядника інформації та його посадових і службових осіб за порушення законодавства про доступ до публічної інформації. Втім, захист порушених прав на доступ до публічної інформації може здійснюватися в порядку передбаченому Закону України «Про доступ до публічної інформації» і навіть за умови існування певних порушень цього закону, такі порушення не можуть кваліфікуватися як самостійні та достатні підстави для скасування оскаржуваного рішення. Тому, вказані аргументи позивача не є доречними та істотними при оскарженні рішення органу місцевого самоврядування щодо розгляду ініційованого позивачем земельного питання.

Також суд погоджується із аргументами позивача про наявність в оскарженому рішення помилок щодо зазначення цільового призначення бажаної для позивача земельної ділянки, однак такі формальні недоліки рішення не є самостійною підставою для його скасування.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти чітко визначене рішення на користь позивача лише у випадку коли встановить, що для його прийняття виконано всі умови, визначені законом (у даному випадку Земельним кодексом України).

З огляду на те, що при ухваленні рішення від 22.09.2021 № 927 Агрономічною сільською радою не досліджувалися та не аналізувалися усі обставини, які згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України є істотними при вирішенні питання про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою, суд позбавлений можливості надати оцінку дотриманню усіх визначених Земельним кодексом України умов для прийняття позитивного для позивача рішення. У такому разі позовні вимоги зобов`язального характеру підлягають задоволенню частково у спосіб покладення на відповідача обов`язку повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 із урахуванням висновків суду.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та з огляду на відсутність доказів понесення інших судових витрат, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Агрономічної сільської ради від 22.09.2021 № 927 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га. на території с. Агрономічне, агрономічної сільської ради, Вінницького району, Вінницької області".

Зобов`язати Агрономічну сільську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 02.07.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га, комунальної форми власності яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:005:0002, із урахуванням висновків суду у цій справі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач: Агрономічна сільська рада - вул. Мічуріна, 12, с. Агрономічне, Вінницька область, 23227, .

Суддя Богоніс Михайло Богданович