Справа № 160/19675/21
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову про залишення позовної заяви без розгляду

23 лютого 2022 року Справа 160/19675/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Прудника С.В.
за участі секретаря судового засіданняАлєксєєнко К.С.
за участі: представника позивача: представника відповідача-1: представника відповідача-2: Лосєва Д.В. Стець А.О. не прибув
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро заяву представника відповідача-1: Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків Леонова Олександра Валерійовича про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовною заявою акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» до відповідача-1: Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, відповідача-2: Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення заборгованості бюджету із відшкодування податку на додану вартість та стягнення пені,-

ВСТАНОВИВ:

21 жовтня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» до відповідача-1: Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, відповідача-2: Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення заборгованості бюджету із відшкодування податку на додану вартість та стягнення пені, в якій позивач просить суд:

- стягнути з Державного бюджету України на користь акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рахунок відкритий в AT «УКРСИББАНК» IBAN НОМЕР_1 заборгованість бюджету із відшкодування податку на додану вартість за липень 2016 року у сумі 789 770,79 грн.;

- стягнути з Державного бюджету України на користь акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рахунок відкритий в AT «УКРСИББАНК» IBAN НОМЕР_1 пеню в розмірі 609 166,44 грн. за порушення строків відшкодування податку на додану вартість за липень 2016 року.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що на дату звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом, виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2017 року по справі №804/8301/16 не виявляється за можливе. Так, відповідно до рішення Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби зобов`язано надати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів Головному управлінню Державної казначейської служби у Дніпропетровській області висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету на рахунок АТ «ПІВДГЗК» за липень 2016 року у сумі 789 770,79 грн. Таким чином, судове рішення має бути виконано шляхом вчинення відповідних дій відповідачем - Офісом великих платників податків ДФС. Втім, внесення відповідних відомостей не виявляється за можливе. АТ «ПІВДГЗК» в порядку та у формі, передбачених пунктом 201.15 ст. 201 ПК України та Наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21 «Про затвердження форми та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» (в редакції, що діяли на час виникнення спірних правовідносин), до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпро Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України (далі за текстом - СДПІ ОВП у м. Дніпро МГУ ДФС України) була подана податкова декларація з податку на додану вартість за липень 2016 року (декларація № від 19.08.2016).

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2021 року зазначена вище справа розподілена та 22.10.2021 року передана судді Пруднику С.В.

Ухвалою суду від 26.10.2021 року розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 21.02.2022 року у задоволенні заяви представника позивача Лосєва Дмитра Володимировича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у адміністративній справі №160/19675/21 відмовлено.

26.01.2022 року від представника відповідача-1: Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків Леонова Олександра Валерійовича до суду надійшла заява про залишення позову без розгляду. Аргументи даної заяви зводяться до того, що позивач відраховує строк порушення свого права від дати набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції у справі №804/8301/16, тобто від 11 квітня 2017 року. Відповідно, якщо рахувати строк на звернення до суду з адміністративним позовом з цієї дати, то встановлений КАСУ шестимісячний строк спливає 11.10.2017 року. Відповідно, з боку позивача має місце явний пропуск встановленого КАСУ шестимісячного строку на звернення до суду з адміністративним позовом, що відповідно до норм СТ..123 КАСУ є підставою для залишення позовної заяви без розгляду;

Стосовно твердження позивача про те, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.01.2017 року по справі №804/8301/16 набрало законної сили 11.04.2017 року відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017 року по справі №804/8301/16. Отже, відповідач зобов`язаний був виконати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.01.2017 року», то контролюючий орган вбачає, що при відрахуванні строку на звернення до суду з адміністративним позовом від дати набрання рішенням суду апеляційної інстанції по справі №804/8301/16, початком строку є 11.04.2017 року. Навіть якщо рахувати строк на звернення до суду з адміністративним позовом з цієї дати, то встановлений КАСУ шестимісячний строк спливає 11.10.2017 року, тоді як одержано відповідачем позовну заяву 15.11.2021 року, а провадження у справі №160/19675/21 відкрито 26 жовтня 2021 року. Відповідно, з боку позивача має місце явний пропуск встановленого КАСУ шестимісячного строку на звернення до суду з адміністративним позовом, що відповідно до норм ст. 123 КАСУ є підставою для залишення позовної заяви без розгляду

До того ж, пунктом 56 підрозділу 2 розділу XX ПК України передбачено, що до 1 лютого 2017 року центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, формує у хронологічному порядку надходження заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, поданих до 1 лютого 2016 року, за якими станом на 1 січня 2017 року суми податку на додану вартість не відшкодовані з бюджету.

Зміст вказаної норми дає підстави для висновку, що Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування повинен був запрацювати до 01 лютого 2017 року.

Отже, 02 січня 2017 року є днем, коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів у зв`язку з нестворенням Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та невнесенням до Реєстру заяви про повернення узгодженої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

Відповідно строк звернення до суду сплинув 02 січня 2020 року

Позивачем був також пропущений строк звернення до суду визначеними нормами Податкового кодексу України 1095 днів, оскільки постанова у справі №804/8301/16 набрала законної сили 11.04.2017, навіть якщо рахувати строк на звернення до суду з адміністративним позовом з цієї дати, граничний термін подання позовної заяви спливає 11.04.2020 року. Тобто позивачем був пропущений розумний строк для подання позовної заяви не тільки в межах КАСУ та ще нормами ПКУ.

01.02.2022 року та 07.02.2022 року акціонерним товариством «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» до суду подано заперечення на заяву про залишення адміністративного позову без розгляду. Так, в даному запереченні позивач зазначив наступне.

Щодо строку звернення до суду з вимогою про стягнення з Державного бюджету України заборгованості із відшкодування податку на додану вартість за липень 2016 року позивач зазначив таке. Так, у постанові від 01.04.2021 року у справі №280/4453/18 Верховний Суд зазначив, що проступок, пов`язаний із триваючим безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом визнається триваючим порушенням. Триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та. відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону. Тобто відповідачем допущене триваюче порушення, яке фактично позбавило позивача права на вільне володіння майном протягом значного часу. При цьому відповідна бездіяльність допускалась в період, коли існувала різна судова практика судів касаційної інстанції щодо способу захисту порушеного права і за відмінного правового регулювання спірних правовідносин нормами права щодо способу, який забезпечує отримання сум бюджетного відшкодування, підтверджених судовими рішеннями. Таким чином, строк для звернення до суду позивачем не порушений оскільки, з боку відповідачів у справі допущено триваюче провопорушення - тобто наявна бездіяльність держави щодо незабезпечення порядку відшкодування відповідних сум податку на додану вартість за липень 2016 року, які не відшкодовані Позивачу на момент розгляду даної справи судом. В межах спірних правовідносин мало місце триваюче порушення, тобто безперервне невиконання суб`єктом владних повноважень (відповідачем-1) обов`язків, передбачених законом. При цьому, фактично держава 1 січня 2017 року (на той час у позивача в цій справі ще не сплив строк 1095 днів) на рівні закону (Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21 грудня 2016 року) дала платникам податків законні підстави очікувати прийняття законодавчого механізму відшкодування в окреслені нею строки, що вплинуло на рішення платників податків не звертатися до суду. Враховуючи наведене, на переконання позивача відсутні обставини пропуску позивачем строку звернення до суду із даним адміністративним позовом, а доводи відповідачів в цій частині є безпідставними та необґрунтованими. Вказана правова позиція підтверджується висновками Верховного Суду викладеними у постанові Верховного Суду від 03.08.2021 по справі 640/25381/19.

Щодо дотримання строку звернення до суду з вимогою про стягнення пені позивач зазначив про те, статтею 102 ПК України встановлено строк давності у 1095 днів, зокрема, на право контролюючого органу щодо проведення перевірки та самостійного визначення суми грошових зобов`язань (пункт 102.1); стягнення податкового боргу (пункт 102.4); право платника податків на подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування (пункт 102.5). При цьому, слід зазначити, що неподання органом державної податкової служби, після набрання рішенням суду законної сили, висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету або не внесення до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ необхідних даних, що передбачені Порядком №26, не погашення вказаної заборгованості у строк, встановлений п.7 Порядку №26, не позбавляє платника податку права пред`явити вимоги про стягнення відповідної пені за порушення таких строків у відповідності до вимог п.200.23 ст.200 ПК України.

Проведений системний аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку про те, що позовна вимога про стягнення пені за несвоєчасне відшкодування ПДВ (порушення термінів такого відшкодування) з Державного бюджету України може бути заявлена у межах строку, встановленого пунктом 102.5 ст.102 ПК України, тобто протягом 1095 днів.

Вказаний правовий висновок також узгоджується і з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 30.05.2019р. у справі №819/3144/15.

Відповідно до приписів п.п.102.3.5 п.102.3 ст.102 ПК України відлік строку давності зупиняється на будь-який період, протягом якого здійснюється адміністративне або судове оскарження платником податків рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання.

Так, як вбачається із наданих разом з позовною заявою копій документів, зокрема, зі змісту копій судових рішень у період з 2016р. по 19.02.2019 (дата Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.02.2019 року, якою касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС залишено без задоволення, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін) тривала процедура судового оскарження бездіяльності контролюючого органу щодо не подання відповідного висновку до органу державної казначейської служби, а відповідно, відлік такого строку давності було зупинено виходячи з вимог п.п.102.3.5 п.102.3 ст.102 ПК України.

Отже, оскільки з моменту закінчення строку для надання відповідного висновку до органу державної казначейської служби тривала процедура адміністративного, а потім судового оскарження дій та бездіяльності Державної податкової служби з приводу невідшкодування ПДВ, строк давності було зупинено та його відлік розпочато з 20.02.2019, відповідно строк давності закінчується 19.02.2022. Таким чином, АТ «ПІВДГЗК» звернувся з позовними вимогами про стягнення пені за порушення строків відшкодування податку на додану вартість за період липень 2016 року з дотриманням встановленого строку для звернення до суду.

У судове засідання 23.02.2022 року прибули представник позивача та представник відповідача-1.

Представник відповідача-2 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення судове засідання був повідомлення належним чином.

Представник відповідача-1 просив задовольнити з підстав та мотивів, які висловлені останнім у заяві про залишення позовної заяви без розгляду.

Розглядаючи заяву про залишення позовної заяви без розгляду, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 102.5 ст.102 ПК України передбачено, що заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, що настає за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування.

Так, Верховний Суд у постанові від 14.03.2018 у справі №822/553/17 виклав наступний правовий висновок: позовна вимога про стягнення пені та суми бюджетного відшкодування ПДВ на суму несвоєчасно відшкодованого податку на додану вартість з Державного бюджету України може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 ПК України для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів.

Суд звертає увагу сторін, що протягом наведеного періоду існували обставини, що перешкоджали зверненню до суду із цим позовом або створювали правову невизначеність щодо регулювання відповідної сфери правовідносин.

Насамперед, наявність усталеної правової позиції Верховного Суду України щодо неможливості заявлення позову про стягнення бюджетного відшкодування (оскільки такі порушені права мали захищатися шляхом подання позовів про зобов`язання вчинити дії, як-то складення та подання до органів Казначейства висновків про бюджетне відшкодування ПДВ). Відповідна позиція висловлювалась в постановах від 16.09.2015 у справі №21-881а15, від 17.11.2015 у справі №21-4371а15, від 02.12.2015 у справі №21-2650а15, від 20.04.2016 у справі №21-452а16, від 07.03.2017 у справі №820/19449/14 та інших.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2019 у справі №826/7380/15 відступила висновку Верховного Суду України та, розглядаючи питання щодо належного способу захисту права ТОВ «Аскоп-Україна» на отримання сум бюджетного відшкодування з ПДВ за податковими деклараціями за вересень - жовтень 2014 року, вказала, що, враховуючи відсутність механізму реального відшкодування платнику ПДВ узгодженої суми бюджетного відшкодування цього податку, такі способи захисту порушеного права, як зобов`язання контролюючого органу надати висновок про підтвердження заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування або внести заяву Товариства до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, не призведуть до ефективного відновлення права платника податку.

Крім того, неоднозначний підхід Верховного Суду до питання строку звернення до суду із позовом про стягнення пені (щодо незастосування строку звернення до суду у подібних правовідносинах та щодо початку перебігу строку лише після фактичного відшкодування суми ПДВ від 14.03.2019 року у справі №822/533/17 та від 24.10.2019 у справі №810/1227/17 ).

Також, наявність суттєвих змін у регулюванні спірних відносин, починаючи з 01.01.2017, зокрема, введення інституту Тимчасового реєстру бюджетного відшкодування, який, тим не менш, досі не є діючим.

Відповідно до п.56 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України до 1 лютого 2017 року центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, формує у хронологічному порядку надходження заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ. Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, поданих до 1 лютого 2016 року, за якими станом на 1 січня 2017 року суми ПДВ не відшкодовані з бюджету. Формування, ведення та офіційне публікування Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеного у цьому пункті, здійснюються в порядку, визначеному статтею 200 цього Кодексу. Відшкодування узгоджених сум ПДВ, зазначених у такому реєстрі, здійснюється в хронологічному порядку відповідно до черговості надходження заяв про повернення таких сум бюджетного відшкодування ПДВ в межах сум, визначених законом про Державний бюджет на відповідний рік. Розподіл сум бюджетного відшкодування ПДВ, визначених законом про Державний бюджет на відповідний рік, між Тимчасовим реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеним у цьому пункті, та Реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Викладене призвело до ще більшої правової невизначеності, оскільки позивач обґрунтовано очікував внесення спірних сум до вказаного реєстру та був позбавлений можливості передбачити невиконання державою своїх зобов`язань щодо організації реєстру.

Суд звертає увагу, що позивач звертався до суду у строк, визначений законодавством, для захисту своїх прав, проте, це не призвело до їх реального захисту.

Верховний Суд у постанові від 01.04.2021 у справі №280/4453/18 зазначив наступне: «Європейський суд з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Цneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Такий же висновок викладено і в п.71 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011, а саме, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» («Doran v. Ireland», заява №50389/99) ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» («Salah Sheekh v The Netherlands»; заява №1948/04), ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суди мають виходити з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Крім того, суд звертає увагу на правовий висновок, викладений Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 про те, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики».

Також суд зазначає, що відповідачем-1 безпідставно ототожнюється право позивача на звернення до суду з позовом протягом 1095 днів з моменту перерахування суми бюджетного відшкодування та дані правовідносини, у яких виплата відшкодування ПДВ позивачу так і не відбулась, строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення пені, нарахованої на суму бюджетної заборгованості з відшкодування ПДВ, слід обчислювати з наступного дня після її фактичного погашення.

Отже, строк звернення до суду з позовом щодо стягнення пені ще навіть не розпочався, а враховуючи, що відповідно до положень ПК України невідшкодована сума ПДВ, підтверджена за результатами процедури судового оскарження є бюджетною заборгованістю, позивач не позбавлений права у будь-який час звернутись до суду з позовом про стягнення пені, нарахованої на таку невиплачену заборгованість.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 02.02.2021 у справі №810/1506/17 Верховний Суд підсумовує, що: «на суми податку, не відшкодовані протягом визначених статтею 200 ПК України строків, які вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування ПДВ, нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення, безвідносно до причин нездійснення такого відшкодування.

Верховний Суд зазначений довод не прийняв та зазначив, що «строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення пені, нарахованої на суму бюджетної заборгованості з відшкодування ПДВ, слід обчислювати з наступного дня після її фактичного погашення.

Таким чином, у зазначеній постанові Верховний Суд відхилив доводи касаційної скарги ОДПІ, що позивач звернувшись з адміністративним позовом через 4 роки з дати виникнення права на таке звернення, пропустив встановлений податковим законодавством строк.

Тобто, Верховний Суд встановив, що строк звернення (а не період, за який може нараховуватися пеня), з позовними вимогами про стягнення пені, нарахованої на суму бюджетної заборгованості з відшкодування ПДВ, полягає в тому, що цей строк в 1095 днів слід обчислювати саме з наступного дня після її фактичного погашення, тобто після фактичного відшкодування суми ПДВ».

Також позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року у справі № 810/1227/17.

Також, у постанові Верховного Суду від 29.11.2021 року у справі №420/4252/19 вказано: «Суд звертає увагу на те, що невідшкодовані платнику податку протягом встановленого строку суми, вважаються бюджетною заборгованістю, за стягненням яких платник податку має право в будь-який момент після виникнення такої бюджетної заборгованості звернутися до суду та нарахувати пеню на суму такої заборгованості. Непогашення заборгованості бюджету з податку на додану вартість, не позбавляє платника податку права пред`явити вимоги про стягнення зазначеної пені.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 826/5397/18».

Також, у постанові Верховного Суду від 18.11.2021 року у справі № 260/1334/19, суд зазначав: «Факт нарахування пені нерозривно пов`язується із фактом існування заборгованості бюджету, що дозволяє стверджувати про пеню як про міру відповідальності держави перед платником за порушення нею обов`язку вчасного відшкодування від`ємного значення суми ПДВ. Така пеня нараховується рівно стільки часу, скільки триває зазначене порушення держави у вигляді нездійснення відповідними державними органами необхідного комплексу дій по відшкодуванню податку, а відтак її нарахування і виплата є похідним зобов`язанням від основного - відшкодувати бюджетну заборгованість з ПДВ. На дату погашення заборгованості з бюджету державою має бути сплачена і пеня, нарахована на таку заборгованість.

Зазначений висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 804/6138/16 і колегія суддів не вбачає підстав для його відступу, оскільки відсутні підстави вважати, що такий висновок не відповідає правильному тлумаченню норм права».

Відтак, у даному випадку суд вважає, що строк для звернення до суду позивачем не порушений оскільки, з боку відповідачів у справі допущено триваюче провопорушення - тобто наявна бездіяльність держави щодо незабезпечення порядку відшкодування відповідних сум податку на додану вартість за липень 2016 року, які не відшкодовані позивачу на момент розгляду даної справи судом.

Також, оскільки з моменту закінчення строку для надання відповідного висновку до органу державної казначейської служби тривала процедура адміністративного, а потім судового оскарження дій та бездіяльності Державної податкової служби з приводу невідшкодування ПДВ, строк давності було зупинено та його відлік розпочато з 20.02.2019, відповідно строк давності закінчується 19.02.2022. Таким чином, АТ «ПІВДГЗК» звернувся з позовними вимогами про стягнення пені за порушення строків відшкодування податку на додану вартість за період липень 2016 року з дотриманням встановленого строку для звернення до суду.

Враховуючи, наявні підстави для відмови у задоволенні заява відповідача-1 про залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи вище викладене, керуючись статтями 240, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяву представника відповідача-1: Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків Леонова Олександра Валерійовича про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити повністю.

Копію ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду складений 28 лютого 2022 року.

Суддя С. В. Прудник