Справа № 420/10831/21
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2022-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 р.м. ОдесаСправа № 420/10831/21

Категорія: 106000000 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

Час і місце ухвалення: 14:33, м. Одеса

Дата складання повного тексту: 08.10.2021 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук`янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Сузанській І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до територіального управління Державної судової адміністрації (далі ТУ ДСА) України в Одеській області про стягнення із відповідача на його користь грошових коштів у розмірі 215 821,73 грн., які в тому числі складаються з суддівської винагороди за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2018 року по 05 лютого 2019 року грудня 2018 року у розмірі 88 581,36 грн. та інфляційних втрат в розмірі 127 240,37 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що 29 вересня 2016 року на засіданні Верховної Ради України було ухвалено Постанову №3581-2, якою було звільнено ОСОБА_1 із посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги. Наказом голови Київського районного суду м. Одеси №18-ос від 18 жовтня 2016 року позивача відраховано зі штату суддів Київського районного суду м. Одеси на підставі вищевказаної Постанови Верховної Ради. Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі №800/532/16, яке набрало законної сили 13 листопада 2018 року, було визнано незаконною та скасовано Постанову Верховної Ради України №1603-VІІІ від 29 вересня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 із посади судді за порушення присяги. Позивач зазначив, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ТУ ДСА в Одеській області та стягнуто на його користь суддівську винагороду з 02 листопада 2016 року по 13 листопада 2018 року у розмірі 535 706,32 грн. Тобто, за один день вимушеного прогулу позивач отримав 1 054,54 грн. 05 лютого 2019 року Вищою радою правосуддя України було ухвалено рішення, яким ОСОБА_1 було звільнено із посади судді Київського районного суду м. Одеси. Виходячи з вищенаведеного, вимушений прогул ОСОБА_1 додатково тривав з 13 листопада 2018 року до 05 лютого 2019 року, що складає 84 дні. Тобто, суддівська винагорода, яка має бути виплачена позивачу, складає 88 581,36 грн. Крім того, вказував позивач, внаслідок незаконної невиплати суддівської винагороди з 02 листопада 2016 року по 13 листопада 2018 року та з 13 листопада 2018 року по 05 лютого 2019 року він зазнав інфляційних втрат у розмірі 127 240,37 грн. При цьому, позивач посилався на норми ч.1 ст. 235 КЗпП України, ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положення ст. 625 ЦК України.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що твердження позивача про автоматичне поновлення його на роботі у разі скасування Постанови Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 є безпідставним, оскільки в рішенні Верховного Суду від 11 травня 2018 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, не йшлося про поновлення позивача на посаді та виплату заборгованості за вимушений прогул. Отже, питання поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Київського районного суду м. Одеси Верховним судом не вирішувалося. Відповідач вказував, що підставою для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди є наказ голови Київського районного суду м. Одеси, і оскільки з 13 листопада 2018 року до 05 лютого 2019 року до ТУ ДСА України в Одеській області не надходило наказів голови Київського районного суду м. Одеси про виплату грошової компенсації за час вимушеного прогулу, підстави для її виплати відсутні.

Також відповідач зазначив, що виходячи з приписів ч.1 ст. 53 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст. 126 Конституції України повноваження судді припиняються у разі досягнення суддею шістдесяти п`яти років. При цьому, 07 жовтня 2018 року позивачу виповнилося шістдесят п`ять років, а тому підстави для виплати йому суддівської винагороди за період з 13 листопада 2018 року по 05 лютого 2019 року відсутні.

Також відповідач послався на Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, згідно яких виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів здійснюється Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 0501150.

Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ТУ ДСА України в Одеській області про стягнення грошових коштів у розмірі 215 821,73 грн. (двісті п`ятнадцять тисяч вісімсот двадцять одна гривня 73 копійки), які складаються з суддівської винагороди за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2018 року по 05 лютого 2019 року у розмірі 88 581,36 грн. та інфляційних втрат у розмірі 127 240,37 грн. - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, у відповідності до Закону України "Про судоустрій та статус суддів", суддя, який не має повноважень на здійснення правосуддя, проте не звільнений з посади має право на отримання суддівської винагороди без відповідних доплат до посадового окладу, а тому він мав право на отримання суддівської винагороди навіть після досягнення ним 65-річного віку до моменту його офіційного звільнення.

Також, апелянт зазначає, що виплата за вимушений прогул не має одноразового характеру та до нього застосовуються інфляційні втрати.

У відзиві на апеляційну скаргу ТУ ДСА України в Одеській області заперечує щодо задоволення апеляційної скарги, та вважає, що судом першої інстанції встановлені всі обставини у справі, вірно застосовані норми права щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

Постановою Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року №1603-VІІІ ОСОБА_1 звільнено з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги судді.

На підставі вищевказаної Постанови Верховної Ради України наказом голови Київського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2016 року №18-ос ОСОБА_1 відраховано зі штату суддів Київського районного суду м. Одеси.

Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі №800/532/16, яке набрало законної сили 13 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Верховної ради України з розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги на позачерговому засіданні Верховної Ради України 29 вересня 2016 року.

Визнано незаконною та скасовано Постанову Верховної Ради України №1603-VІІІ від 29 вересня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси у зв`язку з порушенням присяги судді.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2018 року, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі №800/532/16 - залишено без змін.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 05 лютого 2019 року №329/0/15-19 ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Київського районного суду міста Одеси на підставі п.3 ч.6 ст. 126 Конституції України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року у справі №420/6391/18 було задоволено позов ОСОБА_1 до ТУ ДСА України в Одеській області та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 листопада 2016 року по 13 листопада 2018 року в розмірі 535 706,32 грн. з вирахуванням належних до сплати податків і зборів.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що з наступного дня після досягнення суддею шістдесяти п`яти років суддя не може здійснювати правосуддя, повноваження судді припиняються, що є підставою для припинення з ним трудових відносин відповідним судом. Після припинення з суддею трудових відносин він не може отримувати суддівську винагороду, а відповідно і середній заробіток за час вимушеного прогулу не може бути стягнутий на користь судді за період після досягнення ним шістдесяти п`яти років, оскільки такий період не може вважатися вимушеним прогулом.

Також, суд першої інстанції зазначив, що з системного аналізу правових норм, що регулюють виплату індексації грошових доходів населення та положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 випливає, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу є разовою виплатою, що обчислюється з середньої заробітної плати та не відноситься до об`єктів індексації.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст.ст. 3, 152 Закону України "Про Вищу раду правосуддя", ст.ст. 120, 125 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 з посиланням на ч.ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, зазначає, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, колегія суддів вважає, що визначальним у даній справі є можливість визначення періоду з 13 листопада 2018 року по 05 лютого 2019 року вимушеним прогулом, та відповідно наявність підстав для стягнення середнього заробітку за цей період.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI та редакції за №1402-VIII, не визначено поняття вимушеного прогулу.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, за загальними правилами трудового законодавства вимушений прогул має місце лише у разі незаконного звільнення та виплачується в разі поновлення працівника на посаді.

Колегія суддів зазначає, що Законом України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначена процедура звільнення судді з посади, яка передбачала прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення судді лише за відповідним поданням Вищої ради юстиції.

Положенням ст.ст. 3, 152 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" визначено, що внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить Вищий раді правосуддя.

Таким чином, скасування постанови Верховної Ради України про звільнення позивача не означає нівелювання обставин, які стали підставою для звільнення.

Тобто Вищою радою правосуддя, як єдиним компетентним органом, до повноважень якого віднесено прийняття рішення про призначення судді на посаду, не вирішувалося питання про призначення позивача на посаду судді.

У зв`язку із цим, колегія суддів відхиляє посилання позивача на ст. 235 КЗпП України, оскільки питання призначення суддів на посади регламентовано спеціальним законодавством, а законодавство про працю за загальними правилами до осіб, що займають суддівські посади застосовується субсидіарно.

За таких обставин, посилання позивача на те, що скасування наказу про звільнення автоматично тягне за собою поновлення його на роботі, є помилковим.

Крім того, колегія суддів враховує, що у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі №800/532/16 разом із визнанням незаконною та скасуванням постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року №1603-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги, питання щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді судді в межах справи №800/532/16 не досліджувалося.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав вважати період 13 листопада 2018 року по 05 лютого 2019 року вимушеним прогулом, за якій позивачу підлягає виплата суддівської винагороди.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після припинення трудових відносин між відповідним судом та суддею, останній не може отримувати суддівську винагороду, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII суддя не може здійснювати правосуддя з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

Відповідно до ч.1 ст. 125 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

Таким чином, з наступного дня після досягнення суддею шістдесяти п`яти років він не може здійснювати правосуддя, повноваження судді припиняються, що є підставою для припинення з ним трудових відносин відповідним судом.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним акцентувати увагу на тому, що згідно з Положенням про організацію бухгалтерського обліку в Територіальному управлінні Державної судової адміністрації України в Одеській області, затвердженого наказом ТУ ДСА України в Одеській області 08 листопада 2017 року №106-зп, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи (п.7).

З викладеного вбачається, що ТУ ДСА України в Одеській області здійснює розпорядження бюджетними коштами, зокрема на виплату суддям суддівської винагороди на підставі належним чином оформлених первинних документів та відповідно не має повноважень самостійно визначати підстави для такої виплати, визначати її розмір та нараховувати її.

Підставою для нарахування та виплати суддівської винагороди є первинні документи. В даному випадку накази голови Київського районного суду м. Одеси.

Натомість в даних спірних правовідносинах, судом встановлено, що з 13 листопада 2018 року по 05 лютого 2019 року на адресу ТУ ДСА України в Одеській області не надходило наказів голови Київського районного суду м. Одеси про виплату грошової компенсації за час вимушеного прогулу або суддівської винагороди ОСОБА_1 .

Стосовно доводу апелянта про те, що виплата за вимушений прогул не має одноразового характеру та до нього застосовуються інфляційні втрати колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до п.3 Порядку №1078 до об`єктів індексації, визначених у п.2, не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 визначено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка є разовою виплатою, що обчислюється з середньої заробітної плати, не відноситься до об`єктів індексації.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 березня 2022 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Лук`янчук О.В. Ступакова І.Г.