Справа № 140/12931/21
Суддя: Сорока Юрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року ЛуцькСправа № 140/12931/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Сороки Ю.Ю.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Головного управління ДФС у Волинській області до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДФС у Волинській області звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 60 542 грн. 59 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до наказу ГУ ДФС у Волинській області №20-0 від 18.02.2020 «Про призначення ОСОБА_1 » останнього було призначено на посаду головного державного інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення Головного управління ДФС у Волинській області в порядку переведення. 19.02.2020 між ОСОБА_1 та ГУ ДФС у Волинській області був підписаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. У зв`язку із заміною особи, якій планувалося передати товарно-матеріальні цінності від ОСОБА_1 , наказом ГУ ДФС у Волинській області №44 від 26.04.2021 було призначено інвентаризацію ТМЦ. В результаті проведеної інвентаризації встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_1 , в кількості 213,9 од. на загальну суму 60 542 грн. 59 коп. З метою об`єктивної і всебічної перевірки фактів, викладених у протоколі інвентаризаційної комісії від 18 червня 2021 року наказом ГУ ДФС у Волинській області №71 від 29.06.2021 року було порушено дисциплінарне провадження стосовно ОСОБА_1 . За наслідками проведеного службового розслідування було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_1 , на загальну суму 60 542 грн. 59 коп.

Враховуючи те, що невиконання або неналежне виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків, передбачених наказами ГУ ДФС у Волинській області та договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, призвели до нестачі товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_1 , на загальну суму 60 542 грн. 59 коп., останній, як особа, яка має повну індивідуальну матеріальну відповідальність, має відшкодувати Головному управлінню ДФС у Волинській області матеріальну шкоду в розмірі 60 542 грн. 59 коп., оскільки така шкода була заподіяна з вини працівника.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та вирішено судовий розгляд справи проводити без проведення судового засідання та виклику сторін.

Відповідач у визначений судом строк відзиву на позовну заяву не подав.

Враховуючи вимоги статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до наказу ГУ ДФС у Волинській області №20-0 від 18.02.2020 «Про призначення ОСОБА_1 » останнього було призначено на посаду головного державного інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення Головного управління ДФС у Волинській області в порядку переведення.

19.02.2020 між ОСОБА_1 та ГУ ДФС у Волинській області був підписаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно договору ОСОБА_1 виконує роботу безпосередньо пов`язану з отриманням, опрацюванням, переміщенням, використанням бланків сурової звітності та інших матеріальних цінностей, які знаходяться у службових кабінетах установи, приймає на себе повну індивідуальну відповідальність за незабезпечене збереження довірених йому Головним управлінням вищевказаних матеріальних цінностей та бланків документів суворої звітності.

Накладними від 19.02.2020 року №12, №19, №47, №49, №83 у відання ОСОБА_1 було передано основні засоби та товарно-матеріальні цінності. Вказані накладні були підписані ОСОБА_1 , зауважень до накладних відповідач не надавав.

У зв`язку із заміною особи, якій планувалося передати товарно-матеріальні цінності від ОСОБА_1 , наказом ГУ ДФС у Волинській області №44 від 26.04.2021 було призначено інвентаризацію ТМЦ.

В процесі інвентаризації зазначеного майна її строки неодноразово продовжувалися, про що свідчать накази ГУ ДФС у Волинській області №46 від 29.04.2021, №53 від 07.05.2021, №61 від 28.05.2021, №65 від 07.06.2021, №67 від 09.06.2021.

За результатами проведеної інвентаризації встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_1 , в кількості 213,9 од. на загальну суму 60 542 грн. 59 коп., що також підтверджується протоколом інвентаризаційної комісії ГУ ДФС у Волинській області від 18.06.2021, інвентаризаційним описом необоротних активів від 18.06.2021, інвентаризаційним описом запасів від 18.06.2021, звіряльною відомістю результатів інвентаризації запасів.

За результатами проведеної інвентаризації ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитися з матеріалами інвентаризації, підписати інвентаризаційні описи та надати пояснення з приводу висновків інвентаризації про встановлену нестачу товарно-матеріальних цінностей.

Проте, ОСОБА_1 від ознайомлення з матеріалами і підписання будь-яких документів відмовився, про що членами комісії з інвентаризації автотранспортних засобів та товарно-матеріальних цінностей був складений акт про відмову від підписання документів інвентаризації від 18.06.2021.

З метою об`єктивної і всебічної перевірки фактів, викладених у протоколі інвентаризаційної комісії від 18.06.2021 наказом ГУ ДФС у Волинській області №71 від 29.06.2021 було порушено дисциплінарне провадження стосовно ОСОБА_1 .

За наслідками проведеного службового розслідування було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_1 , на загальну суму 60 542 грн. 59 коп.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу ГУ ДФС у Волинській області №86-0 від 22.07.2021, ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України та п.4 ч.1 ст.87 ЗУ "Про державну службу".

Враховуючи те, що невиконання або неналежне виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків, передбачених наказами ГУ ДФС у Волинській області та договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, призвели до нестачі товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_1 , на загальну суму 60 542 грн. 59 коп., позивач звернувся до суду із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу».

Відповідно до частини другої, третьої статті 5 Закону України №889-VIII «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Згідно ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:

недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей;

втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;

знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов`язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь - це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;

пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об`єктів);

зіпсуття матеріальних цінностей - це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;

неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача;

шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена;

ж) витрати, спричинені незаконними або необгрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;

витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п. 1 ч.2 ст. 127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;

сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це - неодержаний прибуток;

виплати на користь інших суб`єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків;

не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв`язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника);

не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.

Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.

Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП України, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП України.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Згідно ст.131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

У абз.1 п.3 постанови Пленуму ВС «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 зазначено, що відповідно зі ст.130 КЗпП України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації.

Отже, згідно з ч.3 ст.130 КЗпП України одночасне притягнення до матеріальної та інших видів відповідальності цілком допустиме, якщо тільки є підстави для притягнення працівника не тільки до матеріальної, а й до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Це правило узгоджується зі ст.61 Конституції, яка забороняє двічі притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством;

шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та:

займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами власника або уповноваженого ним органу, наданими йому для виконання роботи.

Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджено постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28.12.77 №447/24 (далі - Перелік №447). Згідно з цим Переліком до робіт, що мають виконуватися працівниками, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність, відносяться роботи з приймання на зберігання, обробки, зберігання, відпуску матеріальних цінностей на складах.

Як встановлено судом, 19.02.2020 між ОСОБА_1 та ГУ ДФС у Волинській області був підписаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. У договорі зазначено, що він виконує роботу безпосередньо пов`язану з отриманням, опрацюванням, переміщенням, використанням бланків сурової звітності та інших матеріальних цінностей, які знаходяться у службових кабінетах установи, приймає на себе повну індивідуальну відповідальність за незабезпечене збереження довірених йому Головним управлінням вищевказаних матеріальних цінностей та бланків документів суворої звітності.

Крім того, ОСОБА_1 зобов`язується:

бережно ставитися до переданого йому для збереження або для інших цілей майна та матеріальних цінностей Головного управління і вживати заходи щодо запобігання збитку;

своєчасно повідомляти адміністрацію Головного управління про всі обставини, що загрожують забезпеченню цілості ввірених йому матеріальних цінностей;

вести облік, складати і подавати в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про спрямування і залишки ввірених йому матеріальних цінностей;

брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Відповідно до п.3 Договору у випадку незабезпечення з вини працівника цілісності ввірених йому матеріальних цінностей визначення розміру збитку, заподіяного Головному управлінню, і його відшкодування проводиться відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду.

Враховуючи те, що невиконання або неналежне виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків, передбачених наказами ГУ ДФС у Волинській області та договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, призвели до нестачі товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_1 , на загальну суму 60 542 грн. 59 коп., останній, як особа, яка має повну індивідуальну матеріальну відповідальність, має відшкодувати Головному управлінню ДФС у Волинській області матеріальну шкоду в розмірі 60 542 грн. 59 коп., оскільки така шкода була заподіяна з вини працівника, а саме ОСОБА_1 .

Відтак, позовні вимоги Головного управління ДФС у Волинській області до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, підлягають задоволенню повністю.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Враховуючи те, що позивачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз у даній справі відсутні, тому судові витрати, зокрема, які пов`язані із сплатою судового збору в розмірі 2 270, 00 грн., не стягуються.

Керуючись статтями 205, 229, 243, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління ДФС у Волинській області матеріальну шкоду в розмірі 60 542 (шістдесят тисяч п`ятсот сорок дві) гривні 59 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, встановленого статтею 295 КАС України, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Позивач: Головне управління ДФС у Волинській області, адреса: 43010, Волинська область, м. Луцьк, Київський майдан, 4, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя Ю.Ю. Сорока