Справа № 140/10706/21
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2022-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2022 рокуСправа № 140/10706/21 пров. № А/857/20483/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача - Качмара В.Я.,

суддів - Большакової О.О., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року (суддя Денисюк Р.С., м.Луцьк),

ВСТАНОВИВ:

22.09.2021 (конверт) ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУНП) в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність посадових осіб з приводу не проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні за скороченням штатів або проведенням організаційних заходів з органів поліції - 05.03.2021;

стягнути з ГУНП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 133812,44 грн та моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до ГУНП про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та стягнення моральної шкоди повернуто позивачу без розгляду.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі із покликанням на норми матеріального та процесуального права вказує, що даний спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), а не так як вважає суд першої інстанції частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У відповідності до частини другої статті 312 КАС апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові)) 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом розпочався 30.06.2021 (наступний день за днем остаточного розрахунку), а сплив зазначений строк, відповідно, 31.07.2021. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 22.09.2021, то він пропустив місячний строк звернення до суду з позовом.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що відповідно до наказу ГУНП від 05.03.2021 № 66 о/с позивача звільнено зі служби в поліції, з 05.03.2021.

Разом з тим, на дату закінчення ним проходження служби відповідач не провів з ним усіх розрахунків.

Згідно виписки від 08.09.2021 по картковому рахунку позивача останнім у період з 05.03.2021 по 29.06.2021 отримані наступні виплати:

22.03.2021 - грошове забезпечення за березень 2021 року 3333,17 грн із затримкою у 17 днів;

27.04.2021 заборгованість 2020 року за відрядження згідно наказу ГУНП від 16.12.2020 №1690 «Про здійснення ротації…» із затримкою 53 дні;

24.05.2021 додаткові виплати 7997 грн із затримкою розрахунку 70 днів;

29.06.2021 одноразова грошова допомога при звільненні 98051,98 грн із затримкою 116 днів.

Внаслідок невиплати вказаних сум у день звільнення (05.03.2021) позивач 22.09.2021 звернувся до суду із цим позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2021 року про залишення позовної заяви без руху через недотримання позивачем строку звернення до суду, що передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для надання позивачу можливості подати заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.

На виконання вимог ухвали ОСОБА_1 18.10.2021 направив до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків позовної заяви і поновлення пропущеного строку, яка обґрунтована тим, що у спірних правовідносинах необхідно застосовувати тримісячний строк звернення до суду, який передбачений частиною першою статті 233 КЗпП, з огляду на що вважає, що строк звернення до суду з цим позовом ним не пропущений.

Спірні правовідносини у справі склались з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП, у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення зі служби в поліції грошового забезпечення, заборгованості за відрядження, додаткових виплат та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Статтею 47 КЗпП встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Положеннями статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, всі суми належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин та звернення позивача до суду у вересні 2021 року) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів..

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

За змістом частини п`ятої статті 122 КАС для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою ХV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:

Установлений у частині першій статті 233 КЗпП тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП.

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11 лютого 2021 року в справі №240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 4 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, звільнення ОСОБА_1 відбулося 05.03.2021, а остаточний розрахунок при звільненні здійснений відповідачем 29.06.2021.

Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, розпочався 30.06.2021 (наступний день за днем здійснення виплати, розрахунку при звільненні), а сплив зазначений строк, відповідно, 31.07.2021. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 22.09.2021, то він пропустив місячний строк звернення до суду з позовом.

Отже, вимогу про стягнення середнього заробітку позивач заявив з порушенням місячного строку звернення до суду.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналогічно вищевикладеним вимогам щодо дотримання місячного строку звернення до суду, слід розглядати і вимогу про моральну шкоду в сумі 50000 грн, оскільки така пов`язана з вимогами про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби і така шкода за твердженням позивача заподіяна йому в період з дня звільнення і до моменту повної виплати відповідних заборгованих сум.

Статтею 123 КАС визначено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Так, частиною першої зазначеної статті передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею в заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС).

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Оскільки наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду обставини пропуску строку звернення до суду визнані неповажними, інших підстав для поновлення строку судом не встановлено, тому позовна заява обґрунтовано повернена позивачу.

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 14 березня 2022 року.