Справа № 420/22503/21
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2022-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській області № 106-21 від 16.04.21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина республіки Афганістан ОСОБА_1 ; зобов`язати ГУ ДМС в Одеській області прийняти рішення стосовно позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Афганістану та в 2021 р. звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. За результатами розгляду його звернення спірним рішенням позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав наявності низки суперечностей, що вплинули на прийняття негативного рішення, та необґрунтованість побоювань позивача зазнати переслідування або серйозної шкоди в разі повернення до Афганістану. Позивач наполягає на існування обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через політичні погляди в умовах систематичного порушення прав людини, оскільки такі докази підтверджуються публікаціями у засобах масової інформації та зокрема з авторитетних джерел. За традиціями Афганістану , у разі загибелі батька, на жінці має одружитись рідний брат загинувшого чоловіка. У випадку позивача, його батько загинув та його дядько виявив бажання одружитись на матері позивача, але ж мати була категорично проти цього одруження , дядько позивача унаслідок невдоволення почав проявляти агресію до родини та вона була вимушена переїхати із рідного міста Кандагар до столиці країни Кабулу, залишивши дім та усі власні речі. Брат батька позивача є членом радикального ісламського руху сунітського напрямку Талібан та досить довгий час працював із Талібами. Так як позивач почав отримувати юридичну освіту за спеціальносте) правового забезпечення національної безпеки та у подальшому працював у поліції місті Кабул, його дядько ще більш розлютився так як він розумів, що племінник ОСОБА_1 представлятиме небезпеку для зазначеної організації Талібан, членом якої він був. Погрози отримували систематичний погрожуючий життю характер, та на думку позивача, дядько не міг приїздити до Кабулу та відкрито напасти на позивача, але ж підвергати себе та свою родину такому значному можливому ризику позивач не міг собі дозволити та був вимушений остаточно залишити країну. ОСОБА_1 сам фінансово забезпечував свою родину, так як його рідний брат є інвалідом та недієздатним, а мати взагалі не працює та є домогосподаркою. Розуміючи рівень власної відповідальності перед родиною, позивач прийняв тішення переїздити до України з метою безпеки та можливості дистанційно фінансово утримувати родину. У країні Афганістан у місті Кабул позивач працював у Міністерстві внутрішніх справ Афганістану секретарем заступника міністра внутрішніх справ Афганістану. На протязі 6 років позивач отримував вищу юридичну освіту у Російській Федерації у Казанському юридичному інституті Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації м. Казань та отримав диплом спеціаліста за спеціальністю «правове забезпечення національної безпеки». Також позивач навчався у академії поліції Афганістану. У подальшому працював у органах поліції Афганістану. Переслідування та політична ситуація у країні почали нести неймовірно погрозливий характер та унаслідок побоювань за власне життя і безпеку, позивач був вимушений залишити територію Афганістану та виїхав до України в жовтні 2020 р. Позивач не може повернутися до країни свого походження через загрозу його власному життю внаслідок погроз під представників Талібану та його дядька через власну професійну діяльність поліцейського, та через відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни від незаконних дій неурядових збройних формувань. Позивач знаходиться у напруженому стані побоювання за своє життя, залишати України він не планує у зв`язку із переслідуваннями в Афганістані та погрозою його життю від Талібів .

Ухвалою судді від 22 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

03.02.2022 до суду від ГУ ДМС України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити.

Ухвалою суду від 04.02.2022 замінено первинного відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на належного - Державну міграційну службу України.

18.02.2022 до суду від ДМС України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що проведеним аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в Афганістані, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також, фігурант не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до Афганістану. Позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення до Афганістану під час звернення до територіального підрозділу ДМС. Також, під час проведення співбесід заявник не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення.

Відповідь на відзив від позивача до суду не надійшла.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, уродженцем провінції Гільменд. За етнічною належністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова пушту. Також вільно володіє мовою дарі, англійською та російською мовами. Неодружений, дітей не має. Здобув повну загальну середню освіту в Афганістані. Протягом 2014-2020 рр. навчався в Казанському юридичному інституті МВС Росії. Протягом 2013-2014 рр. працював секретарем в МВС Афганістану.

Востаннє позивач вибув з Афганістану приблизно наприкінці вересня 2020 р. до РФ, де перебував близько тижня. В подальшому прямував до України легковим автомобілем та перетнув кордон наприкінці вересня - на початку жовтня нелегально, поза пунктом пропуску. Зі слів позивачп, з території України він вибув до Словаччини, де був затриманий органами прикордонної служби, після чого повернутий до України в рамках процедури реадмісії, де утримувався близько двох місяців в пункті тимчасового тримання Чопського прикордонного загону.

02.12.2020 позивач звернувся до ГУ ДМС в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особовій справі заявника було присвоєно реєстраційний номер 2020UZ0027.

22.12.2020 стосовно позивача прийнято рішення № 99 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв`язку із зміною місця проживання, наказом від 05.02.2021 № 9 особовому справу заявника було знято з обліку ГУ ДМС в Закарпатській області. Наказом від 12.02.2021 № 29 особову справу заявника поставлено на обліку ГУ ДМС в Одеській області, присвоєно реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За результатами розгляду особової справи заявника ДМС України дійшло висновків, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 16.03.2021 у справі 2021OD0034.

На підставі зазначеного висновку рішенням ДМС України від 16.04.2021 № 106-21 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу доведено повідомленням ГУ ДМС в Одеській області від 23.04.2021 № 392 (отримано позивачем 12.11.2021), не погодившись із яким, позивач звернувся за судовим захистом із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

З огляду на матеріали справи, позивач обґрунтовує своє звернення за захистом тим, що він отримував погрози з боку одного з батькових братів через те, що він навчався в поліцейській академії, пізніше почав працювати у поліції та протягом 6 років навчався за направленням МВС Афганістану в Казанському юридичному інституті МВС Росії, через що його вважали нібито «зрадником». На думку родичів заявника по батьковій лінії, він як представник пуштунів не міг служити в поліції, дядько вимагав аби він припинив там працювати. Крім того, його дядьки хотіли, аби він разом зі своєю родиною переїхали до провінції Гільменд та займалися сільським господарством. Також позивач повідомив про додаткову загрозу з боку дядька через те, що за місцевими традиціями його матір мала вийти заміж за батькового брата після його смерті, проте вона уникла даного обов`язку.

Так, позивачем було надано копії документів разом з перекладом з місця роботи в Міністерстві внутрішніх справ в Афганістані (членський квиток, посвідчення сержанта), сертифікат з проходження 8-тижневих курсів в управлінні навчального центру національної поліції та документи, що підтверджують здобуття ним освіти в Казанському юридичному інституті МВС РФ м. Казань. Однак, з матеріалів особової справи шукача захисту спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування з боку його родича у випадку повернення до Афганістану. Також, під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення в Афганістан.

Обґрунтовані сумніви у правдоподібності переслідування позивача його дядьком викликані наступними чинниками: заявник отримував погрози від дядька лише в телефонному режимі, що не підтверджено жодним чином; позивач не зміг деталізувати інформацію з приводу кількості дзвінків, періоду отримання погроз, за яких обставин вони надходили, які конкретно погрози існували під час таких дзвінків тощо; батько позивача близько 30 років працював у поліції, проте жодних суттєвих проблем в нього не виникало у зв`язку з даною обставиною, у тому числі незважаючи на його належність до пуштунів.

Крім того, заявник не зміг навести приклади якихось суттєвих проблем, що виникали в нього під час його служби в поліції через це, усні погрози по телефону з боку дядька жодним чином не впливали на повсякденне життя. Додатково, це підтверджується наявністю роботи у заявника на період його перебування в Афганістані, через що він мав змогу фінансово забезпечувати своїх матір, брата та сестру.

Також у періоди проходження навчання в поліцейській академії близько 2-х місяців, роботи в поліції протягом року, повернення у 2017 та 2018 роках до країни громадянської належності на практику, що тривала більше місяця в правоохоронних органах, під час здобуття вищої освіти в РФ, заявник не зазнавав реальної загрози для життя та здоров`я, суттєвих перешкод для реалізації подальшої роботи в правоохоронних структурах Афганістану.

У період перебування в Афганістані під час проходження практики в МВС Афганістану позивач проживав разом зі своїми близькими родичами, не зазнавав проблем з пересуванням в регіоні проживання, вільно відвідував місце практики. Крім того, після здобуття вищої освіти на території РФ, позивач також повертався до Афганістану, де проживав знову зі своїми рідними у м. Кабул близько місяця, в даний період відвідував МВС у зв`язку з оформленням документів щодо направлення на роботу, відсутня жодна інформація щодо наявності будь-яких реальних проблем у заявника протягом даного періоду. Позивач не володіє інформацією, коли його дядько відвідував місто Кабул; не зміг вказати, коли востаннє бачився з дядьком (зазначив, що це було давно); підтвердив, що крім усних погроз по телефону не існувало реальних форм загрози для нього.

Наразі рідних позивача не турбує дядько заявника по батьковій лінії, проте позивач вказав, що ніби якийсь посередник, що приїздив до Кабулу з Гільменду повідомляв, що дядько його досі розшукує, однак така інформація не є достовірною, невідомо як такий розшук проявляється, враховуючи відсутність жодних проблем при проживанні у близьких родичів особи та у нього особисто під час постійного проживання та тимчасового повернення до Афганістану.

Позивач не зміг належним чином пояснити, чому він, працюючи в поліції чи його колеги, не змогли притягнути офіційно до відповідальності його дядька через надходження погроз, вказуючи, що в місці проживання дядька поліцейські не мають жодного впливу, там чиниться безлад, а чи виїздив останнім часом його дядька до м. Кабул він не володіє.

В той же час, всі виїзди позивача за межі країни громадянської належності до РФ були безперешкодними та легальними, що крім відсутності проблем з органами державної влади, також свідчить вільне пересування територією Афганістану. Більш того, перебуваючи протягом 6 років на території РФ та здобуваючи вищу освіту позивач не звертався за міжнародним захистом.

Крім того, позивач висловив побоювання працювати в поліції у провінції Гільменд, де проживає його дядько та куди його ніби без права вибору мають направити після навчання в Російській Федерації через те, що він народився в даній місцевості. Однак, за матеріалами справи, позивач не мав формальних офіційних зобов`язань перед державними структурами Афганістану після навчання працювати за місцем народження, достовірно він не володіє інформацією протягом якого часу він має відпрацювати в даному регіоні, підтвердив, що дане правило не врегульовано жодним нормативно-правовим документом Афганістану. Додатково позивач вказав про побоювання бути ув`язненим в Афганістані через те, що після 6 років здобуття вищої освіти в РФ, що оплачувалось за кошти державного бюджету Афганістану, він не відпрацював на території країни громадянської належності.

Проте, відсутня жодна інформація щодо наявності суттєвих проблем у рідних позивача, відсутній його офіційний розшук, він не зміг зазначити яким саме документом регулюється такий обов`язок, не зазначив жодної інформації щодо надання ним відповідного зобов`язання перед державними органами при виїзді на навчання. Крім того, відповідно до тверджень заявника, його останній виїзд з території Афганістану вже після закінчення навчання в РФ був легальним. Такі обставини свідчать про спростування небезпеки для заявника з боку органів державної влади Афганістану.

Крім того, позивач повідомив про традиційний обов`язок його матері вийти заміж за батькового брата після його смерті, який вона не виконала, через що він також побоюється свого родича. Однак, під час співбесід в органах ДМС було з`ясовано, що наразі не існує жодної загрози для позивача у зв`язку з даною обставиною через те, що батько особи помер 17 років тому, а матір позивача вже не молода, що було підтверджено особою.

Тобто правдоподібність наданого елементу клопотання не приймається територіальним підрозділом ДМС через неможливість обґрунтування пояснень з боку особи, що вказує не необґрунтованість та вигаданість історії переслідування. Крім того, повідомлена позивачем історія не містить конвенційних ознак визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд не оминає увагою нелегальне потрапляння позивача до України, використовування її як транзитної, з метою подальшого нелегального виїзду до європейської країни, аби фінансово мати змогу забезпечувати свою родину, яка проживає в Афганістані.

Так, за твердженнями позивача, восени 2020 року він прибув нелегально до України, де перебував близько 1,5-2 тижні, після чого нелегально вибув за межі країни та опинився в Словаччині, де був затриманий органами прикордонної служби, після чого був реадмісований до України, де утримувався близько 2-х місяців у пункті тимчасового тримання Чопського прикордонного загону.

Лише у період даного утримання позивач виявив бажання звернутися за міжнародним захистом, що свідчить про бажання уникнути процедуру видворення до Афганістану та легалізувати власне становище, спростовує реальні побоювання, які ніби виникли задовго до потрапляння в Україну.

Таким чином, відповідно до Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця від 01.12.2013, особу слід кваліфікувати як трудового мігранта.

Крім того, про відсутність проблем з органами державної влади додатково свідчить обставина, за якої заявник 20.08.2016 безперешкодно оформив в Афганістані паспортний документу гр. Афганістану для виїзду за кордон, в подальшому здійснював легальні виїзди до РФ з метою навчання.

Слід звернути увагу, що позивача не переслідували за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних переконань, належності до певної соціальної групи в Афганістані.

Таким чином, проведеним аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Афганістану з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в Афганістані, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Складна ситуація, що спостерігається на території Афганістану в цілому та у регіоні попереднього постійного місця проживання особи (м. Кабул) є загальновідомим фактом, що підтверджений міжнародним товариством, однак не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до Афганістану.

Позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення до Афганістану під час звернення до територіального підрозділу ДМС. Також, під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до Афганістану.

Також, позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту. Відповідно до Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, обов`язок доказування можливого переслідування на Батьківщині покладається на заявника.

Крім цього, за оцінками правдоподібності в системах надання притулку в країнах ЄС спостерігається, що деякі аспекти тверджень, які не підтверджені документально, не потребують підтвердження, якщо позивач зробив сумлінні зусилля обґрунтувати своє клопотання або ж заявник надав всі відповідні документи, які він має, і надав задовільні пояснення з приводу відсутності інших документів.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. До позивача ніколи не висувались офіційні звинувачення в країні громадянської належності. Про відсутність утисків з боку представників державних органів Афганістану додатково вказує підтверджена обставина безперешкодного отримання паспортного документу 20.08.2016 на території країни громадянської належності.

Водночас, позивач повідомляє про існуючу загальну нестабільну ситуацію в Афганістані. При цьому, до виїзду з Афганістану 2014 року на навчання до РФ позивач проживав разом зі своїми матір`ю, братом та сестрою у власному будинку у м. Кабул, мав стабільну роботу в поліції та мав змогу здобувати освіту в Афганістані, що свідчить про безперешкодне проживання позивача в Афганістані, доступ до всіх необхідних базових потреб, наявність власного житла у родини та можливість підтримки з боку родичів у разі повернення до Афганістану. Позивач вказав лише про фінансові складнощі під час проживання в Афганістані, що не належить до конвенційних ознак визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Щодо близьких членів родини позивача, його рідні матір, сестра та брат, який є інвалідом, проживають на території Афганістану, у місті Кабул, які забезпечують власне проживання за рахунок заробітної плати заявника, яку він раніше отримував у період роботи в поліції, а також фінансової допомоги брата матері. Крім того, за матеріалами особової справи відсутні особисті проблеми у родичів особи в регіоні постійного проживання.

Однак, під час співбесіди позивач вказав про отримання особистих погроз з боку представників «Талібану». Водночас, під час одного з наступних інтерв`ю було з`ясовано, що особистих загроз з боку талібів позивач не зазнавав, так як він розповів лише про стрілянину представниками антиурядового угрупування у період здійснення ним службових обов`язків, а саме патрулювання машин з напарником під час проведення референдуму. Крім того, за матеріалами особової справи відсутня жодна інформація щодо отримання заявником фізичної шкоди під час даних обставин.

Аналіз матеріалів особової справи позивача свідчить, що позивач не мав жодних проблем при виїзді з країни громадянської належності. Так, на території Афганістану заявником було оформлено візу до Російської Федерації, куди він в подальшому здійснив безперешкодний виїзд з метою здобуття вищої освіти. Дані відомості свідчать про вільне переміщення територією країни походження фігурантом, а також про відсутність проблем з державними інституціями Афганістану, безперешкодний перетин кордону країни.

Крім цього, у період здобуття вищої освіти в РФ позивач двічі повертався до Афганістану з метою проходження практики, в даний період не мав особистих проблем, також після закінчення навчання близько місяця безперешкодно проживав в Афганістані до чергового виїзду на територію РФ.

При цьому у місті Кабул у сім`ї заявника у власності залишився родинний будинок. Також позивач на момент виїзду за межі Афганістану мав всі необхідні засоби для подальшого проживання в Афганістані, вказав лише про фінансові складнощі. Заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо.

Особа ніколи не була членом політичних, релігійних, військових або громадських організацій у країні постійного проживання, члени родини також не перебували, що свідчить про відсутність вірогідності конфлікту з представниками державних чи недержавних структур через дану обставину.

В Афганістані щодо позивача не застосовувались адміністративні заходи, та він не притягався до кримінальної відповідальності. Також позивач мав можливість вільного доступу до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності. Окрім цього, позивач не мав ніколи проблем з населенням країни, соціальними зв`язками на території країни громадянської належності, та підтвердив, що його особисті права в Афганістані не порушувались.

Поряд із тим, позивач не зміг обґрунтувати можливість застосування щодо нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого що принижує людську гідність поводження або покарання на території Афганістану. Також, за матеріалами особової справи відсутня інформація стосовно застосування щодо позивача свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження або покарання з боку державних або недержавних агентів переслідування. Ні заявник, ні його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на території Афганістану. По відношенню до заявника на час його проживання на території країни громадянської належності не застосовувались тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Крім того, позивачем не було надано жодного підтвердження того, що складна ситуація в країні походження має безпосереднє відношення до нього або його родичів, які проживають в Афганістані, для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також до постійного місця проживання особи.

За таких обставин клопотання не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

При вирішенні спору суд також враховує, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Поряд із тим, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Подібна правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом в т.ч., але не виключно, у постанові від 06.03.2019 у справі № 826/14576/16 (адміністративне провадження №К/9901/35992/18), у постанові від 06.03.2019 у справі № 815/2505/17 (адміністративне провадження №К/9901/18404/18), постанові від 10.06.2020 у справі 420/3127/19 (адміністративне провадження №К/9901/102/20).

При цьому судом враховуються актуальні матеріали по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що він може стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Суд звертає увагу, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Принцип рівності сторін у процесі є одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63).

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

За аналізом історії позивача можливо дійти висновку про відсутність інформації щодо будь-яких переслідувань або дискримінації особи та членів його родини в Афганістані. У той же час, слід зазначити, що ситуація безпеки у великих містах Афганістану залишається задовільною, м. Кабул знаходиться під контролем державної влади країни, що не виключає можливості добровільного повернення.

Крім цього, нормами УВКБ ООН закріплено, що розумною альтернативою внутрішнього переміщення можна вважати, тільки якщо в місці передбачуваного переселення особа матиме доступ до притулку, базових послуг, зокрема, санітарно-гігієнічних умов, медичної допомоги і освіти, а також можливості отримання засобів для існування.

Так, за матеріалами особової справи спостерігається, що позивач при перебуванні в Афганістані користувався усіма правами та обов`язками, мав доступ до державних інституцій (освіта, робота, житло та ін.). На території країни громадянської належності навчався, а згодом працював та отримував заробітну плату. Крім того, виходячи з матеріалів особової справи, на території Афганістану в позивача проживають його матір, брат та сестра в місті Кабул (Афганістан).

Тобто, регіон попереднього постійного місця проживання позивача (м. Кабул) та відсутність доведених елементів переслідування особи та об`єктивних ризиків його життю в країні громадянської належності надає можливість розглядати можливість повернення особи до країни громадянської належності.

За обставин справи, позивачем не наведено обґрунтованих доводів проти оскаржуваного рішення, які б доводили неправомірність ненадання йому статусу біженця та додаткового захисту і одночасно наявність суттєвих чинник для надання таких статусів. Натомість, відповідачем з посиланням на належні та допустимі докази, приписи чинного законодавства, актуальну інформацію про країні походження позивача доведено надуманий характер позовних вимог та аргументів, покладених позивачем в основу своєї позиції.

Положення пункту 6 частини першої статті 11 Закону не поширюється на біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту, якщо він (вона) може навести достатні обґрунтування, які випливають з попередніх переслідувань, для своєї відмови користуватися захистом країни своєї громадянської належності.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що винесенні оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, пропорційно, своєчасно та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ) про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.