Справа № 280/11294/21
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року Справа № 280/11294/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації, про скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2021 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Василівської районної державної адміністрації Запорізької області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Василівської районної державної адміністрації Запорізької області від 05.11.2021 №126-к про відсторонення позивача від роботи у зв`язку із не проходженням вакцинації;

стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня незаконного відсторонення по дату ухвалення судового рішення.

24.11.2021 судом відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи призначено без виклику представників сторін.

Ухвалою суду від 25.01.2022 залучено до участі у справі №280/11294/21, в якості співвідповідача, Службу у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області (далі - відповідач 2).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірне розпорядження є протиправним та таким, що порушує конституційні права позивача на працю. Позивач зазначає, що жодні документи, які стосуються посадових обов`язків позивача відсутні зобов`язання її проходи щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, як і не передбачено підстав для відсторонення від роботи з підстав не проходження процедури відповідних щеплень. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 визначено, що на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають, зокрема працівники місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів. Відповідач зазначає, що наказом МОЗ України визначено, що щеплення є обов`язковим. При цьому, відповідач зазначає, що обов`язковість вакцинування не стосується лише тих працівників, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Відповідач зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 саме на керівників державних органів покладено обов`язок здійснювати контроль за проведення обов`язкових профілактичних щеплень та приймати рішення про відсторонення від роботи тих працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових щеплень. Відповідач зазначає, що позивач не отримала ні повного курсу вакцинації, ні однієї дози дводозної вакцини від COVID-19, та не надала медичну довідку про абсолютні протипоказання до профілактичних щеплень, а також не надала підтвердження про тимчасові протипоказання вакцинації, що зумовило прийняття спірного розпорядження. У зв`язку із викладеним у письмових поясненнях відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Від відповідача 2 до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що відповідач 2 у своїй діяльності керується, зокрема розпорядженнями голови Василівської районної державної адміністрації. Зазначає, що позивач відсторонена від роботи у зв`язку з не проходженням профілактичного щеплення від COVID-19 Василівською РДА, а не Службою у справах дітей. При цьому, відповідач 2 вказав на те, що дійсно у Служби у справах дітей наявна особиста бухгалтерія, а нарахування заробітної плати працівникам служби здійснюється два рази на місяць, згідно помісячного плану асигнувань загального фонду державного бюджету затвердженого на 2022 рік.

Суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступне.

Судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 працювала на посаді начальника служби у справах дітей Василівської РДА.

05.11.2021 головою Василівської РДА видано розпорядження №126-к «Про відсторонення від роботи у зв`язку із не проходженням вакцинації», відповідно до якого відсторонено з 08.11.2021 від роботи ОСОБА_1 , начальника служби у справах дітей Василівської РДА, на строк до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 або надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Позивач, не погодившись з правомірністю спірного розпорядження, звернулась з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, судом встановлено, що підставою для прийняття спірного розпорядження стало не проходження позивачем курсу вакцинації проти COVID-19, за відсутності довідки про наявність протипоказань до такої вакцинації.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус державного службовця.

Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно ч.2 ст.5 Закону України «Про державну службу», відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст.72 Закону України «Про державну службу», державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків у разі виявлення порушень, встановлених пунктами 1, 7-10 та 14 частини другої статті 65 цього Закону, за які до нього може бути застосовано дисциплінарне стягнення.

Пунктами 1, 7-10 та 14 частини другої статті 65 зазначеного Закону визначено, що дисциплінарними проступками є: 1) порушення Присяги державного службовця; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення.

Отже, спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює питання проходження громадянами державної служби, визначено виключний перелік підстав, які надають право керівнику прийняти рішення про відсторонення державного службовця від роботи, і до таких випадків не віднесено не проходження державним службовцем курсу вакцинації проти COVID-19.

Посилання відповідача на наказ МОЗ України та постанови Кабінету Міністрів України, суд відхиляє, оскільки Закон України «Про державну службу» по-перше є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері проходження державної служби, а по-друге має вищу силу ніж підзаконні нормативно-правові акти.

Згідно з Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року №2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

При цьому сам наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

За змістом ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що користування правами та свободами має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27 січня 2021 року за №2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування», та профільним законодавством України, щеплення проти СОVID-19 не є обов`язковим.

Так, зокрема, у даній резолюції ПАРЄ зазначено: забезпечити, щоб громадяни були проінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не піддається політичному, соціальному чи іншого тиску з метою зробити собі вакцинацію, якщо вони не хочуть робити це самі (ст. 7.3.1); гарантувати, що ніхто не піддаватиметься дискримінації за те, що він не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або небажання пройти вакцинацію (ст.7.3.2).

Відповідно до ст. 12 Закону України №1645-111 від 06 квітня 2000 року «Про захист населення від інфекційних хвороб», та ст.ст.42, 43 Закону України №2801-ХІІ від 19 листопада 1992 року «Основи законодавства України про охорону здоров`я», передумовою будь-якого медичного втручання є отримання відповідної на те інформованої згоди пацієнта.

У контексті ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та календаря профілактичних щеплень в Україні, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11 серпня 2014 року №551), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2014 року №1237/26014, до профілактичних та обов`язкових щеплень, що включаються до календаря щеплень, відносяться щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу.

Отже, зазначенні норми матеріального права містять вичерпний перелік обов`язкових захворювань, які на підставі цих норм включені до календаря профілактичних щеплень в Україні, а щеплення проти СОVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, визначених Законом, і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи у разі її обґрунтованої відмови від щеплення проти СОVID-19.

Таким чином відсторонення працівників у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, до яких віднесено дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, відбувається тільки у порядку, встановленому законом, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що приймаючи спірне розпорядження відповідач діяв в супереч положень Закону України «Про державну службу», необґрунтовано, а відповідно таке розпорядження підлягає скасуванню.

Стосовно позовних вимог про стягнення заробітної плати, суд зазначає, що стягненню підлягають лише ті кошти, які нараховані, але безпідставно не виплачуються. В даному випадку у суду відсутні докази, що позивачу заробітна плата з 08.11.2021 (дата відсторонення) нараховувалась, а відповідно відсутні підстави для її стягнення.

В даному випадку належним способом захисту порушеного права є зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, який обумовлений прийняттям протиправного розпорядження про відсторонення від роботи, починаючи з 08.11.2021.

При цьому, такий середній заробіток повинен бути виплачений не по дату ухвалення рішення суду, а по дату фактичного допуску позивача до роботи.

Також, судом встановлено, що оскільки заробітна плата позивачу виплачувалась безпосередньо Службою у справах дітей, то відповідно і при ухваленні рішення по справі обов`язок виплатити позивачу заробітну плату покладається на зазначену Службу.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 78, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Василівської районної державної адміністрації Запорізької області (71601, Запорізька область, м. Василівка, бул. Центральний, буд.4, ), Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації (71601, Запорізька область, м. Василівка, бул. Центральний, буд.4, ), про скасування розпорядження - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Василівської районної державної адміністрації Запорізької області від 05.11.2021 №126-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Зобов`язати Службу у справах дітей Василівської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 08.11.2021.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Новікова