Справа № 2-а-58/11
Суддя: Ганкіна І. А.
Дата ухвалення: 2022-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-58/11
УХВАЛА

Іменем України

16 березня 2022 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі головуючого судді Ганкіної І.А., розглянувши в письмовому провадженні заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Артема Олексійовича про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області щодо невиконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі № 2-а-58/11,-

УСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебувала вищевказана цивільна справа.

04.01.2013 року постановою Вінницького районного суду Вінницької області в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Лаврівської сільської ради, ОСОБА_2 , за участю третьої особи Управління Держкомзему у Вінницькому районі про визнання незаконним та скасування рішень сільської ради від 30.11.1998р. ,від 29.12.2003р. та від 29.06.1999р., скасування державних актів та анулювання реєстраційного запису - відмовлено.

13.03.2013 року постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 04 січня 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 , за участю третьої особи Управління Держкомзему у Вінницькому районі про визнання незаконним та скасування рішень, - скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Вирішено: визнано незаконним та скасовано рішення Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 3 сесії 23 скликання № 9.10 від 30.11.1998 року в частині виділення ОСОБА_2 в приватну власність земельної ділянки площею 0,14 га з земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,20 га, розташованої по АДРЕСА_1 ; визнано незаконним та скасовано рішення Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 10 сесії 4 скликання від 29.12.2003 року в частині затвердження технічної документації по видачі державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 ; визнано незаконним та скасовано рішення Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 5 сесії 23 скликання від 29 червня 1999 року, яким ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 га, з якої 0,24 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та 0,36 га для ведення особистого селянського господарства; визнано нечинними державний акт серії ВН №202800 про право власності на земельну ділянку площею 0,3084 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, розташовану по АДРЕСА_2 , виданого 21 грудня 2004 року ОСОБА_2 на підставі рішення Лаврівської сільської ради 10 сесії 4 скликання від 29.12.2003 року та державний акт ВН №202899 про право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташовану по АДРЕСА_2 , виданого 21 грудня 2004 року ОСОБА_2 на підставі рішення Лаврівської сільської ради 10 сесії 4 скликання від 29.12.2003 року. У задоволенні решти частини позову ОСОБА_1 відмовлено.

29.08.2019 року ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду виправлено описку, допущену у описовій та у резолютивній частині постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі №2-а-58/11/0203, шляхом правильного зазначення у описовій та у резолютивній частині постанови номеру оскаржуваного акту про право власності на земельну ділянку, а саме: " державний акт серії ВН № 202900 про право власності на земельну ділянку площею 0,3084 га " замість: " державний акт серії ВН № 202800 про право власності на земельну ділянку площею 0,3084 га ".

14.03.2022 на адресу суду від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Покоєвича А.О. надійшла вищевказана заява в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи подану представником позивачки заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області щодо невиконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі № 2-а-58/11, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Між тим, Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.03.2013 року на відповідача не було покладено обов`язку подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За нормативними положеннями ч. 4 ст. 383 КАС України, заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Таким чином, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правовим наслідком такого судового рішення і саме в його резолютивній частині повинно бути визначено обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття судового рішення у справі. Враховуючи викладене, суд позбавлений процесуальної можливості встановлення судового контролю за відповідною заявою позивача вже після постановлення рішення у справі.

Суд зазначає, що у ст. 383 КАС України правові норми мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Отже, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів ст. 383 КАС України є можливим у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Згідно з ч.2 ст.383 КАС України у такій заяві зазначаються, зокрема, документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви.

Судом встановлено, що заявниками за подання вказаної заяви не сплачено судовий збір, при цьому заявники посилаються на те, що визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень є завершальною стадією судового розгляду, за який позивачем сплачено судовий збір. ЗУ «Про судовий збір» не передбачає сплату судового збору в будь-якому розмірі за подання заяви в порядку ст. 383 КАС України.

В силу ч. 1 ст. 3 ЗУ "Про судовий збір" судовий збір, зокрема, справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, при цьому заява подана в порядку ст. 383 КАС України не підпадає під перелік закріплений ч. 2 вказаної статті Закону України "Про судовий збір" за подання якої судовий збір не справляється.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом п. 3 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір", за подання до адміністративного суду фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022 року - 2 481,00 гривні.

Отже, позивачу належало сплатити судовий збір у сумі 992,40 грн.

З огляду на викладене, заява позивача не відповідає критеріям, визначеним в п.9 ч.2 ст. 383 КАС України.

Також суд звертає увагу заявника, що у відповідності до ч. 4 ст. 383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Судом встановлено та позивачем зазначено у заяві, що позивачу про невиконання рішення суду було відомо ще з січня 2022 року.

Водночас, з заявою в порядку ст.383 КАС України, заявник звернулась тільки 14.03.2022, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції.

Тому, суд вважає, що позивачами пропущено 10-денний строк звернення до суду з заявою у порядку ст.383 КАС України.

Відповідно до ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Однак до суду заяви про поновлення строку заявниця ОСОБА_1 не надала. Підстав для поновлення такого строку не зазначала.

З огляду на викладене, суд вважає, що заява ОСОБА_1 не відповідає також критеріям, визначеним в ч.4 ст. 383 КАС України.

Абзацом 2 ч.5 ст. 383 КАС України передбачено, що у разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику.

За таких обставин, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 подано заяву без додержання вимог, встановлених ст.383 КАС України, дана заява підлягає поверненню позивачу на підставі абз.2 ч.5 ст.383 КАС України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 121, 383 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Артема Олексійовича про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області щодо невиконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі № 2-а-58/11 - повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень КАС України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст ухвали виготовлено 16.03.2022.

Суддя І.А. Ганкіна