Справа № 540/2251/21
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/2251/21

Категорія: 106030000

Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

Місце ухвалення: м. Херсон

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

при секретарі - Піть І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною,стягнення заборгованості та середнього заробітку, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Херсонській області щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 у сумі 11651,60 грн.;

стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 11651 грн. 60 коп. та середній заробіток за період затримки з 18 грудня 2019 року по день ухвалення рішення по справі;

стягнути моральну шкоду в сумі 19509 грн. 84 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 була звільнена 18.12.2019 року відповідно до п.1-1 ч.1 ст. 87 ЗУ "Про державну службу" і їй не було виплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України. Посилаючись на частину 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу", відповідно до якої у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, просить стягнути вказані суми, а також середній заробіток за час затримки та моральну шкоду. Щодо моральної шкоди ОСОБА_1 зазначила, що пережила моральні страждання та стрес, які вплинули на її працевлаштування.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 5 825,80 гривень (п`ять тисяч вісімсот двадцять п`ять грн. 80 коп.).

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 454,00 гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП та інших норм законодавства всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової працездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Однак, в день звільнення позивача, відповідач письмово не повідомив про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат відповідно до положень ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу" (далі - Закон №889-VIII). Також відповідач, апелюючи на прогалини у Законі №889-VIII та не врахувавши норми КЗпП України, не нарахував і не виплатив позивачу середній заробіток за час затримки. Тому ОСОБА_1 просить стягнути вказані суми, а також моральну шкоду, оскільки в період дії карантину позивач був позбавлений можливості працевлаштуватись на іншу роботу, а невиплата компенсації призвела до моральних страждань і вимагала від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу ГТУЮ у Херсонській області від 16.12.2019 року ОСОБА_1 звільнена з посади з 18.12.2019 року відповідно до п.1-1 ч. 1 ст. 87 ЗУ "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією державного органу, з припиненням державної служби. Підстави: заява ОСОБА_1 , постанова КМУ від 09.10.2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", попередження ОСОБА_1 .

Водночас при звільненні позивачці не виплачено вихідну допомогу при звільненні.

Вважаючи такі дії протиправними, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення по справі та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ч. 4 статті 87 Закону України № 889-VIII у редакції, яка діяла на момент звільнення позивачки, право на виплату вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати мали державні службовці, звільнені на підставі п. 1 ч. 1 статті 87 цього Закону. Враховуючи, що ОСОБА_1 була звільнена на підставі п.1-1 ч.1 ст. 87 ЗУ "Про державну службу", у день фактичного звільнення із займаної посади позивачці належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, прийшов до висновку про визнання дій протиправними та стягнув на користь позивачки вихідну допомогу у розмірі 5825,80 грн.

Щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, суд першої інстанції зазначив, що оскільки всі інші обов`язкові платежі були виплачені позивачці в повному розмірі та у строки, визначені законом, а щодо вихідної допомоги між сторонами виник спір, то суд не вбачає вини відповідача у затримці розрахунку. На думку суду, у бездіяльності відповідача щодо не нарахування позивачці вихідної допомоги присутня правова обґрунтованість та відсутність підстав застосовувати норми КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 , а тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд відмовив у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки позивачка не надала суду жодних доказів її заподіяння. Посилання на ті обставини, що у не ї були моральні страждання та стрес не є достатнім для визнання заподіяння та існування такої шкоди.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Відповідно до ч.3 ст. 5 Закону № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Враховуючи, що положення вказаного закону не містять правил, які б висвітлювали процедуру здійснення розрахунків зі звільненим працівником, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при вирішенні таких спорів слід застосовувати не лише спеціальні норми, а й норми трудового законодавства - КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного територіального управління юстиції у Херсонській області №1999/2 від 16.12.2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного спеціаліста відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Херсонській області на підставі п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII.

Відповідно до положень частини четвертої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, яка діяла на момент звільнення позивачки) право на виплату вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати мають державні службовці, звільнені на підставі пункту 1 частини першої статті 87 цього Закону.

Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 року внесено зміни до Закону № 889-VIII.

Частину четверту статті 87 Закону № 889-VIII викладено у наступній редакції: "Уразі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат". Вказаними змінами не тільки розширено перелік підстав для виплати вихідної допомоги, але і збільшено її розмір.

Таким чином, вказані зміни до Закону № 889- УІІІ набули чинності вже після звільнення позивачки з державної служби, тому колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відхилення посилання позивачки на частину 4 статті 87 вказаного Закону вже у новій редакції як на підставу задоволення позовних вимог взагалі та у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачці належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, а саме 5 825,80 грн., що підтверджується відомостями розрахункового листа.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі № 807/1525/16.

Так, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції безпідставно не звернув увагу на те, що за правилами вказаних вище нормативних актів невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Втім, під час розгляду справи встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач не провів.

Отже, з огляду на викладену позицію, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні адміністративного позову в цій частині, проте, не погоджується з мотивуванням такої відмови.

За вказаного правового регулювання та обставин справи колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав задоволення вимог позову у цій частині у зв`язку з їх передчасністю.

Перед усім такий висновок відповідає висновку Верховного Суду висловленому, зокрема, у справах №802/28/16-а (постанова від 20 червня 2018 року) та №823/761/17 (постанова від 25 липня 2019 року), № 440/2896/19 (постанова від 25 червня 2020 року).

Щодо стягнення моральної шкоди колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки позивачка не надала суду жодних доказів її заподіяння, а також доказів на підтвердження неможливості працевлаштуватись на іншу роботу внаслідок дії заходів запобігання поширенню вірусу COVID-19. До того ж, посилання на ті обставини, що у неї були моральні страждання та стрес не є достатнім для визнання заподіяння та існування такої шкоди.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п.2 ч.1 ст.315 КАС України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.317 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за період затримки з 18 грудня 2019 року по день ухвалення рішення по справі, але з помилкових мотивів, колегія суддів вважає необхідним, відповідно до вимог ст.ст.315, 317 КАС України, змінити мотивувальну частину судового рішення, шляхом її викладення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року - змінити виклавши мотивувальну частину оскаржуваного рішення, в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за період затримки з 18 грудня 2019 року по день ухвалення рішення по справі, в редакції даної постанови.

В решті рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у випадках, передбачених п.2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 02 березня 2022 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова