Справа № 120/13134/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 р. Справа № 120/13134/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Агрономічної сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява за підписом адвоката Корнійчука С.А., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 до Агрономічної сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення відповідача 14-ої сесії 8 скликання № 902 від 22.09.2021 та зобов`язання відповідача надати дозвіл позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, орієнтованою площею 0,12 га, яка розташована на території Агрономічної сільської територіальної громади Вінницького району Вінницької області, із урахуванням правової оцінки наданої судом в судовому рішенні.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у серпні 2021 року звернувся до Агрономічної сільської ради з письмовим клопотанням про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Агрономічної сільської територіальної громади Вінницького району Вінницької області.

Однак, за результатами розгляду відповідного клопотання відповідач рішенням 14 сесії 8 скликання від 22.09.2021 за № 902 відмовив у наданні такого дозволу у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів та Генеральному плану с. Агрономічне, зокрема тим, що бажана для позивача земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення. Позивач вважає, що такі підстави для відмови суперечить положенням ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Окрім того, також вказує на недотримання відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення вимог Законів України "Про доступ до публічної інформації" та "Про місцеве самоврядування в Україні" в частині не опублікування проекту рішення, результатів поіменного голосування, протоколів постійної комісії, висновків (рекомендацій) постійних комісій, порядку денного, а також рішення, що оскаржується, чим допущено порушення процедури прийняття відповідного рішення. За таких обставин позивач вважає оскаржуване рішення протиправним, а тому звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 18.10.2021 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення. Цією ж ухвалою у відповідача витребувано додаткові докази, необхідні для вирішення справи.

На виконання вимог вказаної ухвали, 04.11.2021 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву з витребуваними судом доказами. Так, заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що бажана земельна ділянка згідно Генерального плану с. Агрономічне розміщується в зоні, на якій згідно повідомлення Управління культури і мистецтв Вінницької обласної державної адміністрації № 2826/02-25 від 13.05.2016 знаходиться пам`ятка археології - поселення скіфської культури VІІ-VІ ст. до н.е. Отже, у зв`язку з тим, що така земельна ділянка є землею історико-культурного призначення, на якій забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню, тому, на його переконання, позивачу правомірно відмовлено у наданні відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою. За таких обставин відповідач вважає, що оскаржуване рішення сільської ради прийняте у відповідності до вимог діючого законодавства, а тому у задоволенні позовних вимог просить суд відмовити.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Дослідивши наявні у справі докази та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив, що 05.08.2021 до Агрономічної сільської ради надійшло клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, орієнтованою площею 0,12 га, яка розташована на території Агрономічної сільської територіальної громади Вінницького району Вінницької області. До поданого клопотання позивачем додано копію паспорта громадянина України - заявника, копія посвідчення УБД, документ про присвоєння ідентифікаційного номера, а також графічні матеріали із позначенням місця розташування бажаної земельної ділянки.

За наслідком розгляду вказаного клопотання, рішенням 14 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 22.09.2021 № 902 відмовлено ОСОБА_1 у наданні відповідного дозволу з посиланням на положення ст. 118 ЗК України у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів та Генеральному плану с. Агрономічне, зокрема тим, що бажана для позивача земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення.

Позивач вважає прийняте рішення протиправним та таким, що не відповідає положенням ч. 7 ст. 118 ЗК України, оскільки спірна земельна ділянка не є сформованою і в відомостях Державного земельного кадастру відсутня інформація про її віднесення до земель історико-культурного призначення. Окрім того, на переконання останнього, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення всупереч Законів України "Про доступ до публічної інформації" та "Про місцеве самоврядування в Україні" порушено процедуру його прийняття, що додатково свідчить про його протиправність.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України в редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Положеннями частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтею 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно пункту "в" ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV ЗК України.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України.

Зокрема, ч. 6 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якими є:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В той же час сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина 1 статті 122 ЗК України).

Разом із тим, порядок прийняття органом місцевого самоврядування відповідних рішень врегульований Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.

Частиною 1 статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Сесії ради проводяться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них, крім випадків, передбачених законодавством. Порядок доступу до засідань визначається радою відповідно до закону. Протоколи сесії ради є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" (ч. 17 ст. 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету з числа депутатів ради обираються постійні комісії ради (ч. 1 ст. 47 України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ч. 4 ст. 47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.

За результатами вивчення і розгляду питань постійні комісії готують висновки і рекомендації. Висновки і рекомендації постійної комісії приймаються більшістю голосів від загального складу комісії і підписуються головою комісії, а в разі його відсутності - заступником голови або секретарем комісії. Протоколи засідань комісії підписуються головою і секретарем комісії. Висновки і рекомендації постійної комісії, протоколи її засідань є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" (ч. 10 ст. 47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради (ч. 3 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Крім того, приписами ч. 11 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Водночас, відповідно до пунктів 2 та 12 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності, а також іншу інформацію про діяльність суб`єктів владних повноважень, порядок обов`язкового оприлюднення якої встановлений законом.

Отже, приписами Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про доступ до публічної інформації" передбачено обов`язок розпорядників інформації, до яких належить і відповідач, оприлюднювати інформацію про свою діяльність, а саме: результати поіменного голосування; висновки і рекомендації постійних комісій, протоколи засідань постійних комісій; акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а також проекти актів органів місцевого самоврядування (крім деяких виключень).

Так, предметом даного спору є рішення Агрономічної сільської ради 14 сесії 8 скликання від 22.09.2021 за № 902 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,12 га в с. Агрономічне.

Що ж до підстав, якими керувався відповідач відмовляючи позивачу у задоволенні його клопотання з вказівкою на невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам закону та Генерального плану села Агрономічне, то суд зважає на таке.

Так, як з`ясовано судом, рішенням 42 сесії 6 скликання Агрономічної сільської ради від 21 серпня 2015 року «Про затвердження Генерального плану с. Агрономічне» затверджено Генеральний план с. Агрономічне.

Згідно з визначенням, що міститься у статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій; детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.

До складу містобудівної документації входить: генеральний план населеного пункту, детальний план території, план зонування території.

Частиною першою ст. 16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Відповідно до ч.5 ст.16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" обмеження у використанні земель (територій), визначені комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади, генеральним планом населеного пункту, детальним планом території, підлягають внесенню до містобудівного кадастру, а також Державного земельного кадастру в порядку, встановленому Законом України "Про Державний земельний кадастр".

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" План зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

Отже, генеральний план населеного пункту та інша містобудівна документація яка одночасно є і землевпорядною документацією розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. В іншому випадку, надання земельних ділянок в користування без дотримання генерального плану населеного пункту призвело б до хаотичного розподілу земель без врахування інтересів держави, територіальної громади та її жителів.

Як встановлено судом та підтверджується наданими відповідачем доказами, відповідно до плану зонування території (зонінг) села Агрономічне, земельна ділянка щодо якої позивачем подано клопотання про її відведення, знаходиться в межах зони Ж-1 (ІК), що являє собою садибну забудову в зоні земель історико-культурного призначення.

При цьому, належність цієї ділянки до земель історико-культурного призначення зумовлена тим, що у відповідності до листа Управління культури і мистецтв Вінницької обласної державної адміністрації від 13.05.2016 № 2826/02-25, як органу охорони культурної спадщини, було проінформовано Агрономічну сільську раду про те, що на території Агрономічної сільської ради знаходиться пам`ятка археології - поселення скіфської культури VІІ-VІ ст. до н.е., план розташування якого надано до цього листа.

Відповідно, земельний масив в межах якого позивач бажає отримати у власність земельну ділянку, включає в себе ту територію, на які розміщена пам`ятка археології.

Як зазначено у статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації. При цьому зміна цільового призначення земельної ділянки, зміна функціонального призначення території, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, не є підставою для припинення обмежень у використанні земель, встановлених у зв`язку з наявністю таких об`єктів.

У відповідності до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Більше того, виходячи із положень статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», територія пам`ятки археології не може надаватися у приватну власність. Наведене узгоджується із приписами статтей 83, 84 ЗК України, згідно яких землі під об`єктами історико-культурного призначення, що мають історико-культурну цінність, не можуть бути передані у приватну власність.

За таких обставин суд погоджується із доводами відповідача, що у зв`язку з розташуванням на території Агрономічної сільської ради пам`ятки археології, то відповідний земельний масив відноситься до земель історико-культурного призначення, на яких забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню, а отже і неможливість передання у власність для ведення садівництва.

Що ж до посилання позивача у позовній заяві на ту обставину, що відповідачем не надано доказів наявності у Державному реєстрі нерухомих пам`яток України тих пам`яток археології, про які йдеться в оскаржуваному рішенні, то суд враховує положення ч. 2 ст. 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини», згідно якої об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).

В даному випадку орган охорони культурної спадщини, яким являлось Управління культури і мистецтв Вінницької обласної державної адміністрації, на виконання вказаних положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» своїм листом від 13.05.2016 № 2826/02-25 повідомив Агрономічну сільську раду про наявність на її території пам`ятки археології, що вказує на необхідність охорони такого об`єкта відповідно до вимог цього Закону в тому числі і застосування щодо нього відповідних заборон та обмежень у використанні.

Тому, відсутність доказів занесення такого об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру не впливає на визначення спірної земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення. Крім того суд вкотре звертає увагу, що згідно плану зонування території (зонінг) с. Агрономічне відповідна земельна ділянка знаходиться в зоні земель історико-культурного призначення (ІК).

Будь-яких доказів про те, що наразі органом охорони культурної спадщини зняті обмеження щодо такої земельної ділянки матеріали справи не містять.

За наведених вище обставин суд вважає, що положення ч. 7 ст. 118 ЗК України, згідно яких підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, є застосованими до даної спірної ситуації, позаяк розташування бажаної для позивача земельної ділянка якраз і не відповідає як вимогам закону так і вимогам містобудівної документації.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що за таких обставин Агрономічною сільською радою правомірно відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Що ж до інших доводів позивача, які стосуються процедурних порушень прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, зокрема про те, що його клопотання попередньо не було розглянуто на постійній комісії Агрономічної сільської ради з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища, то суд вважає їх безпідставними, позаяк із долучених відповідачем до відзиву на позовну заяву доказів, зокрема витягу з протоколу постійної комісії з питань земельних відносин, природокористування, планування територій, будівництва, архітектури, благоустрою, житлово-комунального господарства, транспорту та комунальної власності Агрономічної сільської ради від 08.09.2021 № 19 слідує, що відповідне клопотання позивача за засідання цієї комісії розглядалося та прийнято рішення про внесення проектів рішень на розгляд чергової сесії сільської ради.

Щодо інших недоліків, про які наголошує позивач, та які стосуються процедури оприлюднення проекту рішення, результатів голосування на офіційному веб-сайті ради в день голосування тощо, то суд в цьому випадку враховує висновки, що викладені Верховним Судом у постанові від 22 травня 2020 року (справа № 825/2328/16), згідно яких: "Порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення. Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі). Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".

В даному випадку позивачем на наведено суду жодних переконливих аргументів про те, що можливі процедурні порушення, які пов`язані із підготовкою до прийняття та офіційного оприлюднення проекту оскаржуваного рішення чи інших документів міської ради, що стосуються відповідного питання, призвели до таких порушень, які б ставили під сумнів правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

За наведених вище обставин суд доходить висновку, що оскаржуване рішення 14 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 22.09.2021 за № 902 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прийняте в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, а тому підстав для його скасування не має. Як наслідок, відсутні підстави для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших судових витрат не встановлено, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 16.03.22.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: Агрономічна сільська рада (, місцезнаходження: вул. Мічуріна, 12, с. Агрономічне Вінницького району Вінницької області, 23227).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович