Справа № 140/13483/21
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2022-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року ЛуцькСправа № 140/13483/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), Національної поліції України (далі - НП України) про визнання протиправною відмову Національної поліції, яка є структурним органом МВС України і підпорядкована МВС України, в наданні інформації про середній розмір премії у % грошового забезпечення, який був встановлений і виплачений співробітнику поліції за грудень 2019 року, який проходить службу на посаді "начальник відділу, що не входить до складу управління" Головного управління Національної поліції області; зобов`язання НП України підготувати та направити позивачу, Департаменту персоналу МВС України та ДУ ТМО МВС України по Волинській області інформацію про середній розмір премії за грудень 2019 року, який був встановлений і виплачений співробітнику поліції, який проходить службу на посаді "начальник відділу, що не входить до складу управління" Головного управління Національної поліції в області для подальшої підготовки нової довідки про грошове забезпечення для проведення перерахунку пенсії; зобов`язання відповідача МВС України проконтролювати виконання судового рішення Національною поліцією України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, позивач звільнений на пенсію з ОВС України 08 серпня 1998 року, отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ) та перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області.

01 вересня 2021 року позивач звернувся до НП України із запитом на отримання публічної інформації про середній розмір премії у % до грошового забезпечення, яка була встановлена і виплачена поліцейському, який проходить службу на посаді «начальник відділу, що не входить до складу управління» Головного управління національної поліції в області за грудень 2019 року, тобто на посаді, яка прирівнена до посади, з якої позивач був звільнений на пенсію. В порушення чинного законодавства України розпорядник інформації надіслав відповідь лише 17 вересня 2021 року. Крім того у зазначеній відповіді за підписом начальника Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України В. Іванченка від 13 вересня 2021 року № 656з/29/2/01-2021 вказано, що надати інформацію про середній розмір, премії у % за грудень 2019 року не вбачається можливим.

ОСОБА_1 вказує, що 10 березня 2021 року на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 липня 2021 року у справі № 140/7459/20 МВС України підготувало нову довідку № 22/6-1196 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії для проведення зазначеного перерахунку з 01 грудня 2019 року. Департамент персоналу MBС України при підготовці нової довідки про грошове забезпечення використовував «Інформацію про середні розміри надбавки за специфічні умови проходження служби та премії, виплачених поліцейським за листопад 2019р. відповідно до постанови КМУ від 11.11.2015р. № 988», яку Національна поліція 24 лютого 2021 року за №2388/09/48-2021 направила МВС України. З огляду на вказане, позивач ставить під сумнів твердження НП України про відсутність методики розрахунку середньомісячного грошового забезпечення за грудень 2019 року.

Крім того, позивач зауважує, що до звернення-скарги до НП України додав відповідь Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУ НП у Волинській області) від 13 травня 2020 року № 521/05/29-2020 згідно якої в грудні 2019 року поліцейському, що проходить службу на посаді «начальник відділу, що не входить до складу управління» ГУ НП в Волинській області була встановлена премія в розмірі 120,261%, що значно перевищує розмір премії у %, встановлений в листопаді 2019 року і що перевищує в загальному розмір грошового забезпечення за грудень 2019 року по зрівнянню із грошовим забезпеченням за листопад 2019 року і дає право на перерахунок пенсії.

Позивач вважає, що НП України, яка є складовою МВС України, протиправно, по надуманих мотивах відмовила в наданні інформації про середній розмір премії, яка була встановлена і виплачена за грудень 2019 року, і яка необхідна для підготовки нової довідки про розмір грошового забезпечення за грудень 2019 року.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у адміністративній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

НП України у відзиві на позовну заяву позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, вважає його безпідставним, проти задоволення позову у цій справі заперечує. В обґрунтування своєї позиції вказує, що позивач звернувся до НП України із запитом від 01 вересня 2021 року, в якому просив надати інформацію такого змісту: в якому розмірі у % до грошового забезпечення була в середньому по Україні встановлена і виплачена премія поліцейському, який проходить службу на посаді «начальник відділу, що не входить до складу управління» Головного управління Національної поліції в області за грудень 2019 року. Листами НП України від 13 вересня 2021 року №656зі/29/2/01-2021 та повторно від 29 жовтня 2021 року №Б-592/29/2/03-2021 позивачу надано відповідь на його запит від 01 вересня 2021 року.

Відповідач вказує, що позивача повідомлено, що премія у Головному управлінні Національної поліції залежить від особистого вкладу поліцейського в загальні результати служби, є індивідуальним для кожного поліцейського, що розміри премій встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання, а публічна інформація - це інформація створена в процесі-виконання суб`єктами владних повноважень та яка відображена на будь-яких носіях.

Також зазначає, що з аналізу змісту запиту позивача від 01 вересня 2021 року та змісту позовних вимог вбачається, що позивачем змінено формулювання прохальної частини позовних вимог на відміну від прохальної частини запиту від 01 вересня 2021 року, що змінює зміст інформації та фактично визначає інший обсяг правовідносин ніж той, що міститься у правовідносинах, пов`язаних, на думку позивача, з неправомірною відмовою НП України при розгляді запиту позивача від 01 вересня 2021 року.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем не обґрунтовано нормативно-правові підстави вимоги щодо зобов`язання НП України про надання інформації іншим особам.

Наголошує, що НП України не суб`єктом владних повноважень, яких створює, документує та відображує інформацію про розміри призначених та виплачених премії поліцейських які проходять службу на посадах Головних управлінь Національної поліції, а саме, про премію у % до грошового забезпечення, яка була в середньому по Україні встановлена в виплачена на посаді зазначеній у запиті позивача від 01 вересня 2021 року.

В НП України питання преміювання поліцейських, які проходять службу в центральному органі управління врегульовано, відповідно до вимог Постанови № 988 та Порядку № 260, наказом Національної поліції України від 19.10.2017 №1085, яким затверджено Положення про преміювання поліцейських центрального органу управління поліції.

Крім того, на жоден структурний підрозділ НП України, зокрема, на Департамент фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, так само як і на жоден територіальний орган поліції, не покладено виконання повноважень та обов`язків щодо створення та володіння запитуваної позивачем в запиті від 01 вересня 2021 року про надання інформації.

З наведених підстав відповідач просив в задоволені позову відмовити.

У відповіді на відзив позивач вважає, що відповідач протиправно, за надуманими мотивами відмовляється добровільно задовольнити його вимоги.

В поданому до суду відзиві МВС України проти позову заперечує та вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивачем не доведено існування факту порушення чинного законодавства та його законних прав та інтересів з боку МВС України, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Вказує, що Національна поліція - є центральним органом виконавчої влади та не є структурним підрозділом (органом) МВС України.

Сторони скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи, в яких письмово виклали свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є пенсіонером органів внутрішніх справ України, перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ.

01 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до НП України із запитом про отримання публічної інформації (вхідна дата 07 вересня 2021 року) в якому просив надати інформацію такого змісту: в якому розмірі у % до грошового забезпечення була в середньому по Україні встановлена і виплачена премія поліцейському, який проходить службу на посаді «начальник відділу, що не входить до складу управління» Головного управління Національної поліції в області за грудень 2019 року.

У відповідь на вказаний запит НП України листом від 13 вересня 2021 року №656зі/29/2/01-2021 повідомила позивача про порядок виплати грошового забезпечення та вказала, що надати інформацію про розмір грошового забезпечення не вбачається можливим, оскільки розмір премії визначається за показниками, зазначеними у Положенні про преміювання поліцейських відповідного територіального органу поліції Національної поліції та залежно від особистого вкладу поліцейського в загальні результати служби та встановлюється за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення, тобто є індивідуальним для кожного поліцейського.

На звернення (скарги) позивача НП України листом від 29 жовтня 2021 року №Б-592/29/2/03-2021 повторно надано відповідь на запит позивача від 01 вересня 2021 року. У вказаному листі зазначено, що на виконання доручення Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена до доповідної записки державного секретаря МВС справ Тахтая Олексія від 28 січня 2021 року №3425/22 щодо надання інформації про середні розміри надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції та премії, що були фактично виплачені поліцейським за листопад 2019 року, Сектором з питань пенсійного забезпечення Національної поліції України було надано інформацію про середні розміри надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції та премії за листопада 2019 року, у розрізі наявних на листопада 2019 року посад, формованої та наданої ДП «ІНФОТЕХ». Також вказано, що в НП України відсутні нормативно-правові акти, відповідно до яких визначається методика розрахунку розміру середньомісячного грошового забезпечення. Крім того, повідомлено, що відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та другою статті 7 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (надалі - Закон №2657-XII) передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

За приписами статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону №2657-XII).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Положеннями пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI передбачено, доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Нормами пунктів 1-2 частини першої статті 3 Закону №2939-VI закріплено, що право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє.

Згідно пункту 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

У відповідності до частини четвертої статті 13 Закону №2939-VI, усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

В силу вимог пункту 1 частини першої статті 10 Закону №2939-VI, кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом.

Оскільки Закон №2939-VI гарантує відповідне право кожній особі, то його реалізація не залежить від того, чи така особа є приватною, чи перебуває на публічній службі.

Частиною другою статті 6 Закону №2657-XII передбачено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств (пункт 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція)).

Пунктом 2 статті 10 Конвенції закріплено, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на свободу вираження поглядів із гарантіями статті 10 Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 вказаної статті, а також чи є відповідний захід необхідним у демократичному суспільстві з метою досягнення такої мети, зокрема чи є він пропорційним останній. Втручання становитиме порушення гарантій статті 10 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Стаття 10 Конвенції не надає фізичним особам права на доступ до інформації, яка знаходиться в розпорядженні держави. Але таке право може виникнути, по-перше, якщо поширення інформації передбачається судовим рішенням (яке у цій справі відсутнє), і, по-друге, коли доступ до інформації має важливе значення для реалізації права на свободу вираження поглядів, і відмова в її наданні є втручанням у це право (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 8 листопада 2016 року у справі "Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини" (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява N 18030/11, пункт 156) і від 26 березня 2020 року у справі "Центр демократії та верховенства права проти України" (Centre for Democracy and the Rule of Law v. Ukraine, заява N 10090/16, пункт 96)).

Велика Палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 08 листопада 2016 року у справі "Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини" ("Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary") (заява N 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (§ 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (§ 158-170):

- Мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- Характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- Особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

- Готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

Доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача-запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування.

Частинами першою - другою статті 19 Закону №2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини першої статті 10 Закону №2939-VI.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону №2939-VI), тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав для обмеження у доступі до публічної інформації, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону №2939-VI.

Згідно частини 2 статті 6 Закону №2939-VI, обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові 10 грудня 2020 року у справі №9901/105/20 зазначила, що розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях. Вжиття заходів для того, щоби створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації. Тому розпорядник не може нести тягар відповідальності за ненадання запитувачу інформації, якої нема в його володінні.

Як вбачається з матеріалів справи, запит позивача про надання публічної інформації від 01 вересня 2021 року надійшов до відповідача 07 вересня 2021 року (а.с.48), а відповідь надана листом від 13 вересня 2021 року №656зі/29/201-2021, який в той же день надіслано позивачу поштовим зв`язком, що підтверджується журналом обліку відправлення кореспонденції через поштовий зв`язок (а.с.56-59), а також 14 версеня 2021 року на електронну пошту ОСОБА_2 (а.с.55).

Таким чином, суд приходить до висновку, що НП України дотримано строк розгляду запиту на інформацію, встановлений частиною першою статті 20 Закону №2939-VI.

У запиті про отримання публічної інформації ОСОБА_1 зазначив, яку інформацію бажає отримати, а саме: в якому розмірі у % до грошового забезпечення була в середньому по Україні встановлена і виплачена премія поліцейському, який проходить службу на посаді «начальник відділу, що не входить до складу управління» Головного управління Національної поліції в області за грудень 2019 року.

З аналізу наявних в матеріалах справи листів НП України від 13 вересня 2021 року №656зі/29/2/01-2021 та від 29 жовтня 2021 року №Б-592/29/2/03-2021 вбачається, що відповідач у відповідь на запит надав інформацію, яка стосується порядку нарахування грошового забезпечення з посиланням на нормативно-правові акти, якими регламентуються складові грошового забезпечення. Зокрема, вказав, що розмір премії визначається за показниками, зазначеними у Положенні про преміювання поліцейських відповідного територіального органу поліції Національної поліції та залежно від особистого вкладу поліцейського в загальні результати служби та встановлюється за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення, тобто є індивідуальним для кожного поліцейського.

Водночас, суд погоджується з доводами відповідача про те, що НП України не є розпорядником інформації, запитуваної позивачем в запиті від 01 вересня 2021 року, з огляну на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюється Законом України «Про Національну поліцію» від 0 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Згідно частиною першої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Відповідно до частин першої-другої статті 15 Закону № 580-VIII Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції.

Отже кожне Головне управління Національної поліції є самостійною юридичною особою, яке діє на підставі закону, відповідного положення та під керівництвом начальника такого органу поліції.

Пунктом 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 06 квітня 2016 року №260 (далі - Порядок №260) до складу грошового забезпечення поліцейських, яке визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання, віднесено: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розділом II вказаного Порядку чітко врегульовані розміри складових грошового забезпечення поліцейського відповідно до посади на яку його призначено.

Підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11 листопада 2015 року № 988 надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення, здійснювати преміювання поліцейських відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби.

Пунктом 12 розділу II Порядку № 260 визначено, що керівники органів - поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.

Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення.

Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції.

Накази про преміювання поліцейських видаються до 25 числа кожного місяця на підставі списків начальників структурних підрозділів органу поліції, погоджених з фінансовим підрозділом у частині розміру фонду преміювання.

Виплата премії проводиться щомісяця в останній день місяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення.

З викладено вбачається, що НП України не суб`єктом владних повноважень, яких створює, документує та відображує інформацію про розміри призначених та виплачених премії поліцейських які проходять службу на посадах Головних управлінь Національної поліції, а саме, про премію у % до грошового забезпечення, яка була в середньому по Україні встановлена в виплачена на посаді зазначеній у запиті позивача від 01 вересня 2021 року.

В НП України питання преміювання поліцейських, які проходять службу в центральному органі управління врегульовано, відповідно до вимог Постанови № 988 та Порядку № 260, наказом Національної поліції України від 19 жовтня 2017 року №1085, яким затверджено Положення про преміювання поліцейських центрального органу управління поліції.

Крім того, як слідує із запиту від 01 вересня 2021 року позивач обґрунтовує необхідність отримання запитуваної інформації наявністю права на проведення у відповідності до норм Закону №2262-ХІІ перерахунку пенсії з 01 січня 2020 року, у зв`язку зі збільшенням розмір премії за грудень 2019 року.

Разом з тим, як встановлено судом, наявність підстав для видачі довідки про розмір грошового забезпечнння за грудень 2019 року для здійснення перерахунку пенсії з 01 січня 2020 року була предметом судового розгляду.

Так, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій щодо відмови у виготовленні та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та позивачу оновленої довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії із зазначенням всіх складових основних і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, які були виплачені за грудень 2019 року співробітнику поліції, який проходить службу на посаді, прирівняній до посади, з якої я був звільнений на пенсію, для перерахунку з 01 січня 2020 року та зобов`язання підготувати та надати нову довідку про розмір грошового забезпечення встановленого та виплаченого за грудень 2019 року (після набрання законної сили судового рішення 19 листопада 2019 року) для перерахунку з 01 січня 2020 року пенсії, до складу якої включити всі основні і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премію, які були виплачені за грудень 2019 року, а також включити до довідки розмір індексації грошового забезпечення.

За результатами розгляду даного позову Волинським окружним адміністративним судом винесено рішення від 30 березня 2021 року у справі № 140/17104/20, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2021 року, про відмову у задоволенні такого позову. Вказане рішення набрало законної сили 15 липня 2021 року.

Як слідує з вказаного рішення суду, посилання позивача на інформацію Головного управління Національної поліції у Волинській області від 13 травня 2020 року №521/05/29-2020 про розміри щомісячних премій в листопаді та грудні 2019 року поліцейського, суд не бере до уваги, оскільки це ніяким чином не може вплинути на підстави для надання відповідачем довідки станом на грудень 2019 року для перерахунку з 01 січня 2021 року, оскільки ці зміни не вплинуть на зміну розміру грошового забезпечення поліцейських та його складові, оскільки єдиною законодавчо встановленою підставою для перерахунку пенсії є підвищення грошового забезпечення, введення нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно із частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідь НП України на запит позивача є обґрунтованою, достовірною, повною та такою, що не порушує прав позивача.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищенаведеного, суд доходить висновку, що НП України при наданні відповіді на запит про надання публічної інформації діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк