Справа № 380/11463/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства «Клінінг-Про» про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 122305,70 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (Позивач) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Приватного підприємства «Клінінг-Про», в якому просить:

- прийняти позовну заяву до розгляду;

- стягнути із ПП «Клінінг-Про» адміністративно-господарські санкції у розмірі 122305,70 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Зазначає, що, отримавши від відповідача звіт форми 10-ПОІ, з метою перевірки інформації, викладеної у цьому звіті, звернувся до Головного управління ДПС у Львівській області із запитом щодо кількості штатних працівників у ПП «Клінінг-Про» у тому числі й осіб з інвалідністю, а також про середню заробітну плату. Відповідно до наданої контролюючим органом інформації у ПП «Клінінг-Про» протягом 2020 року прослідковувалися наступні відомості щодо середньооблікової кількості штатних працівників: у січні 254 особи; у лютому 247 осіб; у березні 259 осіб; у квітні 272 особи; у травні 228 осіб; у червні 184 особи; у липні 218 осіб; у серпні 245 осіб; у вересні 231 особа; у жовтні 238 осіб; у листопаді 249 осіб; у грудні 262 особи. Середньооблікова кількість штатних працівників за 2020 рік у відповідача становила 241 особа. Отже, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для відповідача у 2020 році складав 10 осіб (241 х 4%). Разом з тим згідно з інформацією, наданою Головним управлінням ДПС у Львівській області, середньооблікова кількість штатних працівників у ПП «Клінінг-Про», яким відповідно до норм чинного законодавства встановлено інвалідність, за 2020 рік становила 8 осіб (січень 12 осіб; лютий 9 осіб; березень 10 осіб; квітень 10 осіб; травень 9 осіб; червень 6 осіб; липень 6 осіб; серпень 7 осіб; вересень 6 осіб; жовтень 6 осіб; листопад 6 осіб; грудень 5 осіб). Таким чином, на переконання позивача, відповідач не виконав імперативно визначений, єдиний для усіх роботодавців норматив з працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік у кількості двох осіб, а тому відповідно до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» до нього належить застосувати адміністративно-господарські санкції у розмірі 122305,70 грн.

У зв`язку з вищенаведеним адміністративний позов просить задоволити в повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що обов`язок щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи зі створення для них робочих місць, зокрема, створило робочі місяця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин, незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю. Так, у 2020 році ПП «Клінінг-Про» самостійно працевлаштувало осіб з інвалідністю: січень 12 осіб; лютий 9 осіб; березень 10 осіб; квітень 10 осіб; травень 9 осіб; червень 6 осіб; липень 6 осіб; серпень 7 осіб; вересень 6 осіб; жовтень 6 осіб; листопад 6 осіб; грудень 5 осіб. Підприємство самостійно проводило роботу із пошуку працевлаштування осіб з інвалідністю систематично протягом усього 2020 року.

Також відповідач зауважує, що основною сферою діяльності підприємства є діяльність у сфері комплексного прибирання будинків та споруд, яка супроводжується постійними фізичними навантаженнями та контактом різного роду із хімічними засобами, які використовуються під час надання послуг з прибирання, що додаткового ускладнює працевлаштування осіб з інвалідністю на ПП «Клінінг-Про». Водночас ні службою зайнятості, ні Львівським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів не було направлено для працевлаштування до ПП «Клінінг-Про» жодної особи з інвалідністю. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів позивача, що ПП «Клінінг-Про» не забезпечувалися вакансії для осіб з обмеженими фізичними можливостями або ж було відмовлено таким особам у прийнятті на роботу з мотивів наявності у вказаних осіб інвалідності.

З огляду на це відповідач уважає, що виконав вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» в частині вжиття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, а тому в його діях відсутній склад правопорушення, за вчинення якого згаданим вище Законом передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, відповідач покликається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11, а також правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 820/2124/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 807/612/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 812/1127/18, від 19 грудня 2018 року у справі № 812/1140/18, від 23 липня 2019 року у справі № 820/2204/16, від 31 липня 2019 року у справі № 812/1164/18, від 11 серпня 2021 року у справі № 260/557/19.

У зв`язку з вищевикладеним просить у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач повідомляє, що орієнтований розмір витрат на професійну правничу допомогу, які він планує понести у цій справі, становить 18000,00 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 19 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 06 серпня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

У лютому 2021 року Приватне підприємство «Клінінг-Про» подало (вх. № 4929 від 25 лютого 2021 року) до Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік форми № 10-ПОІ (річна) згідно з яким середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у відповідача в 2020 році становила 242 особи (код рядка 01), з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 11 осіб (код рядка 02), кількість осіб з інвалідністю штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» 10 осіб (код рядка 03).

Листом від 02 червня 2021 року № 15553/6/13-01-24-04-09 «Про надання інформації» Головне управління ДПС у Львівській області на запит Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів надало інформацію про середньооблікову кількість штатних працівників та кількість працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність Приватного підприємства «КЛІНІНГ-ПРО» згідно з якою протягом 2020 року у відповідача працювала наступна кількість штатних працівників: у січні 254 особи; у лютому 247 осіб; у березні 259 осіб; у квітні 272 особи; у травні 228 осіб; у червні 184 особи; у липні 218 осіб; у серпні 245 осіб; у вересні 231 особа; у жовтні 238 осіб; у листопаді 249 осіб; у грудні 262 особи, з них особи, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність: січень 12 осіб; лютий 9 осіб; березень 10 осіб; квітень 10 осіб; травень 9 осіб; червень 6 осіб; липень 6 осіб; серпень 7 осіб; вересень 6 осіб; жовтень 6 осіб; листопад 6 осіб; грудень 5 осіб.

За невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік позивач нарахував відповідачу адміністративно-господарські санкції, виходячи з розміру середньорічної заробітної плати його штатного працівника у сумі 61152,85 грн, що підтверджується Розрахунком заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік Приватного підприємства «Клінінг-Про».

Згідно указаного Розрахунку середньооблікова кількість штатних працівників відповідача становить 241 особа; норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю складає 10 осіб; середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність становить 8 осіб; сума коштів до сплати за 2 незайнятих особами з інвалідністю робочих місця складає 122305,70 грн.

Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що, на думку позивача, внаслідок порушення відповідачем законодавства про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у нього виникла заборгованість перед позивачем зі сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 122305,70 грн, яка самостійно ним не сплачена, та підлягає стягненню з відповідача.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» № 875-ХІІ від 21 березня 1991 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 875-ХІІ) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно із частиною другою статті 19 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Отже, наведеною нормою зобов`язано підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, самостійно розраховувати кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та забезпечувати працевлаштування осіб з інвалідністю.

Частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Так, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України слідує, що вказана норма встановлює підстави для звільнення учасника господарських відносин від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Отже, учасник господарських відносин звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення вчинення правопорушення.

У зв`язку з цим, перевірці підлягає факт вжиття відповідачем залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке у межах спірних правовідносин полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нормативу.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VI від 05 липня 2012 року (далі - Закон № 5067-VI) роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про:

попит на робочу силу (вакансії);

заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

На виконання вимог пункту 4 частини третьої статті 50 Закону № 5067-VI наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» (далі Порядок).

Відповідно до пунктів 2, 5, 6 розділу І Порядку форма № 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.

Форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Роботодавець визначає вид звітності - первинна або уточнювальна.

Первинна звітність подається з метою інформування про наявність попиту на робочу силу (вакансії).

Уточнювальна звітність подається в разі необхідності на заміну первинної та містить уточнення характеристик вакансії: умов праці, розміру заробітної плати, вимог до претендента тощо. При цьому не можуть бути змінені дані щодо кількості вакансій та назви професії (посади).

Згідно із пунктом 1 Розділу ІІІ Порядку за наявності у роботодавців коментарів до вакансії заповнюється розділ ІІ, у якому відображаються порядковий номер відповідного запису в розділі І, а також характеристики вакансій (умови праці, розмір заробітної плати та вимоги до претендентів).

У пункті 1 зазначається порядковий номер відповідного запису з розділу І та вказується кількість вакансій.

У пункті 2 наводиться загальна кількість осіб із числа громадян, що мають додаткові гарантії щодо сприяння працевлаштуванню (відповідно до статті 14 Закону України «Про зайнятість населення»), яких роботодавець може працевлаштувати. За бажанням роботодавця може проводитись деталізація категорій претендентів на вакансію з урахуванням категорій громадян, перелік яких наведений у статті 14 Закону України «Про зайнятість населення», а також внутрішньо переміщених осіб.

Отже, звіт за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю і, водночас, запитом про направлення на підприємство для працевлаштування.

Суд звертає увагу на те, що періодичність подання звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлена, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі у встановленому порядку подання інформації про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 806/1368/17.

Відповідно до частин першої - третьої статті 18-1 Закону № 875-ХІІ особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна.

Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Таким чином, за змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави дійти висновку, що законодавець чітко визначив, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:

- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця; створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;

- надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;

- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

- у разі не виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Таким чином, на підприємство, установу, організацію, фізичну особу, яка використовує найману працю, покладається обов`язок самостійного працевлаштування осіб з інвалідністю шляхом створення робочих місць для їх працевлаштування та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування осіб з інвалідністю, в тому числі і центри зайнятості. У свою чергу, закон не покладає обов`язок на підприємство, установу, організацію, фізичну особу, яка використовує найману працю здійснювати самостійний пошук працівників осіб з інвалідністю.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі 816/740/17, від 24 червня 2020 року у справі № 440/2008/19.

Відповідно до вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому суд зауважує, що Законом № 875-ХІІ також визначено, що працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування таких осіб.

З огляду на викладене, обов`язок щодо працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.

Водночас доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є звіт форми № 3-ПН.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16.

Таким чином, передбачена частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або

1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону № 875-ХІІ, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, оскільки саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування осіб з інвалідністю, або

2) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону № 875-ХІІ, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні особи з інвалідністю, яка звернулася до роботодавця самостійно чи була направлена до нього державною службою зайнятості.

Суд встановив, що у 2020 році середньооблікова кількість штатних працівників Приватного підприємства «Клінінг-Про» становила 241 особа, а тому відповідно до вимог частини першої статті 19 Закону № 875-ХІІ норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для відповідача становив 10 осіб.

У той же час, як підтверджують матеріали справи, у 2020 році середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність, у відповідача складала 8 осіб.

Отже, нормативу зі створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідач у 2020 році у повному обсязі не виконав.

Разом з тим суд відзначає, що у матеріалах справи відсутні докази подання відповідачем до державної служби зайнятості звітів форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» за період з січня по грудень 2020 року. Тобто у 2020 році відповідач не здійснював інформування державної служби зайнятості про наявність у нього вільних вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю. Наведена обставина свідчить про те, що відповідач не вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для досягнення відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим законом нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Покликання відповідача на те, що він самостійно проводив роботу із пошуку працевлаштування осіб з інвалідністю протягом усього 2020 року суд оцінює критично, позаяк на підприємство, установу, організацію, фізичну особу, яка використовує найману працю, покладається обов`язок самостійного працевлаштування осіб з інвалідністю шляхом створення робочих місць для їх працевлаштування та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування осіб з інвалідністю, в тому числі і центри зайнятості. У свою чергу закон не покладає обов`язок на підприємство, установу, організацію, фізичну особу, яка використовує найману працю здійснювати самостійний пошук працівників осіб з інвалідністю. Проте навіть поряд із цим будь-які докази, які б підтверджували ту обставину, що відповідач самостійно проводив роботу із пошуку працевлаштування осіб з інвалідністю протягом усього 2020 року, у матеріалах справи відсутні.

Твердження відповідача про те, що ні службою зайнятості, ні Львівським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів не було направлено для працевлаштування до ПП «Клінінг-Про» жодної особи з інвалідністю суд відхиляє, з огляду на те, що бездіяльність відповідача щодо не надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування осіб з інвалідністю.

Аргументи відповідача про те, що основною сферою діяльності підприємства є діяльність у сфері комплексного прибирання будинків та споруд, яка супроводжується постійними фізичними навантаженнями та контактом різного роду із хімічними засобами, які використовуються під час надання послуг з прибирання, що додатково ускладнює працевлаштування осіб з інвалідністю на ПП «Клінінг-Про» суд уважає необґрунтованими, оскільки вказана обставина жодним чином не позбавляла відповідача можливості надати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, тобто виконати свій обов`язок, імперативно передбачений статтею 18 Закону № 875-ХІІ.

Покликання відповідача на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11, а також правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 820/2124/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 807/612/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 812/1127/18, від 19 грудня 2018 року у справі № 812/1140/18, від 23 липня 2019 року у справі № 820/2204/16, від 31 липня 2019 року у справі № 812/1164/18, від 11 серпня 2021 року у справі № 260/557/19 суд до уваги не бере, оскільки вони не є релевантними до цієї справи. Натомість суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 2а-9953/09/0470, який за встановлених фактичних обставин та наведеного правового регулювання є релевантним до цієї справи.

Підсумовуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що оскільки будь-яких підтверджень факту виконання відповідачем у повному обсязі нормативу зі створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у спірний період та факту подання відповідачем до державної служби зайнятості звітів форми З-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» за січень-грудень 2020 року матеріали справи не містять, то наявні правові підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 20 Закону № 875-ХІІ, у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві відповідача за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю, і не зайняте особою з інвалідністю.

Кількість робочих місць, призначених для працевлаштування особи з інвалідністю, і не зайнятих особою з інвалідністю, у відповідача становить 2 робочих місця.

Середньорічна заробітна плата штатного працівника у відповідача становить 61152,85 грн.

Отже, сума адміністративно-господарських санкцій, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у цій справі, становить 122305,70 грн.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (пл. Маланюка, 6, м. Львів, 79005) до Приватного підприємства «Клінінг-Про» (вул. Сахарова, 37, м. Львів, 79026) про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 122305,70 грн задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства «Клінінг-Про» (вул. Сахарова, 37, м. Львів, 79026, ) на користь Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (пл. Маланюка, 6, м. Львів, 79005, ) адміністративно-господарські санкції у розмірі 122305,70 грн.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 09 березня 2022 року.

Суддя Клименко О.М.