Справа № 380/19198/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/19198/21 пров. № А/857/334/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кухар Н.А.) про закриття провадження, постановлену в порядку спрощеного позовного провадження в м.Львів 13 грудня 2021 року у справі №380/19198/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

05.11.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , просив: - визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом від 04.08.2021 №14 та Наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.08.2021 №579ад в частині зняття ОСОБА_1 разом із членами сім`ї з квартирного обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов; - зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 в особі житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 поновити на квартирному обліку військовослужбовців, осіб звільнених з військової служби та членів їх сімей, які набули права та потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного користування у Військовій частині НОМЕР_1 , для отримання житла за рахунок житлового фонду з датою первинної постановки на облік.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права у сфері житлових відносин. Суд першої інстанції вказав, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на її думку, рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки пов`язані з порушенням права особи на перебування на квартирному обліку з метою отримання житла, то такі спори є цивільними (житловими) спорами незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача. Суд першої інстанції зазначив, що позивач, зазначаючи у позові про протиправність дій відповідача щодо зняття його з квартирного обліку, мав намір вирішити питання про визнання та відновлення цивільного права на належний квартирний облік з метою одержання житлового приміщення, як особа, що потребує поліпшення житлових умов, отже спір у цій справі не має ознак публічно-правового і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року та передати справу для продовження розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, неправильно встановив обставини справи. Скаржник вказує, що спір у цій справі стосується проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом від 04.08.2021 №14, затвердженого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.08.2021 №579ад ОСОБА_1 знято разом із членами сім`ї з квартирного обліку при Військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку із звільненням з військової служби по закінченню контракту згідно частини 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Не погоджуючись із такими рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 та вважаючи їх протиправними та таким, що порушують право, як особи звільненої із військової служби із вислугою 20 календарних років на військовій службі перебувати на обліку осіб які потребують поліпшення житлових умов (квартирному обліку) для забезпечення постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Статтею 4 КАС України закріплено визначення термінів, зокрема: публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (п.2); суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Незважаючи на особливий суб`єктний склад публічно-правового спору, участь суб`єкта владних повноважень, як обов`язкову ознаку публічно-правового спору, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду, характеру спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Так, ОСОБА_1 оскаржує рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом від 04.08.2021 №14, та Наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.08.2021 №579ад в частині зняття ОСОБА_1 разом із членами сім`ї з квартирного обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов та просить зобов`язати поновити його та членів його сім`ї на квартирному обліку військовослужбовців, осіб звільнених з військової служби та членів їх сімей, які набули права та потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного користування у Військовій частині НОМЕР_1 , для отримання житла за рахунок житлового фонду з датою первинної постановки на облік.

Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями визначено положеннями статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII відповідно до частини 1 якої держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 9 статті 12 вказаного Закону військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», залишаються на такому обліку та користуються правом позачергового одержання житла.

Відповідно статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України постановою від 3 серпня 2006 року №1081 затвердив Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями відповідно до пункту 29 військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.

Аналіз змісту позовної заяви дозволяє зробити висновок, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, як і зазначені докази, що підтверджують вказані позивачем обставини, стосуються реалізації житлових прав позивача, а саме права на одержання житлового приміщення. Тобто позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, направленим на поновлення порушеного відповідачем права на отримання житла, захист прав позивача у сфері житлових відносин.

Згідно з частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Водночас поняття «житлові відносини» в контексті змісту пункту 1 частини 1 статті 19 ЦПК України включає і право на квартирний облік, з огляду на передбачену на законодавчому рівні таку соціальну пільгу, оскільки згадана норма не містить винятків зі встановленого нею загального правила.

Отже, спори про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та про зобов`язання поновити на такому квартирному обліку підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного саме цивільного права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, в спірних правовідносинах таким є Військова частина НОМЕР_1 , а пов`язаний з вирішенням питання щодо права особи (позивача) на житло. Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року (справа №806/104/16), а також Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 24 травня 2018 року (справа №2а-310/12), від 16.06.2020 (справа №810/789/17), від 15.07.2020 (справа №826/23602/15), від 21 січня 2021 року (справа №420/2933/19).

Оскільки спірні правовідносини у цій справі пов`язані із захистом порушених житлових прав ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Аналогічна позиція висловлена Європейським судом з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року.

З огляду на викладене, надаючи правову оцінку аргументам скаржника, суд апеляційної інстанції, ураховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний спір щодо неправомірного, на переконання позивача, зняття його з квартирного обліку, не має ознак публічно-правового спору та, як наслідок, не може бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції. Заявлені позовні вимоги слід вирішувати в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, з врахуванням положень статті 316 КАС України відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої про закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 238, 241, 243, 308, 312, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року про закриття провадження у справі №380/19198/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко