Справа № 160/4281/20
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2022-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2022 року Справа № 160/4281/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування рішень,-
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі №160/4281/20 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року скасовано, справу №160/4281/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень направлено на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

06.10.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа № 160/4281/20 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Рябчук О.С.

08.10.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято справу до розгляду, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

18.10.2021 року відкладено розгляд даної справи.

03.11.2021 року від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що відповідно до приписів пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України до складу витрат підприємця не включаються витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею. Основними засобами подвійного призначення згідно з ст. 177 ПК України є, у тому числі, легкові та вантажні автомобілі. Водночас, сідельний тягач є транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, а відтак, належить до категорії вантажних автомобілів. Отже, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням її господарської діяльності, витрати на їх утримання, що свідчить про правомірність винесення оскаржуваних рішень. З огляду на вказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

03.11.2021 року у підготовчому судовому засіданні зобов`язано відповідача надати додаткові докази по справі та оголошено перерву.

17.11.2021 року від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшли пояснення по справі та витребувана судом інформація.

17.11.2021 року у підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача та оголошено перерву.

18.11.2021 року від представника позивача надійшли пояснення по справі, відповідно до яких вказано, що сідлові тягачі та напівпричепи позивача не є «основними засобами подвійного призначення», а відповідно висновок податкового органу про належність даних транспортних засобів до основних засобів подвійного призначення є безпідставним. Як наслідок, на позивача покладено надмірний тягар зі сплати грошових зобов`язань спірними рішеннями.

02.12.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід судді Рябчук О.С. в адміністративній справі № 160/4281/20 та передано справу для здійснення перерозподілу, з урахуванням приписів статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

03.12.2021 року відповідно до розпорядження керівника апарату суду №1178д та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Дєєву М.В.

07.12.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято до провадження адміністративну справу №160/4281/20, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

13.01.2022 року у підготовчому судовому засіданні витребувано у відповідача детальний розрахунок по кожному податковому повідомленню-рішенню та оголошено перерву у підготовчому провадженні.

25.01.2022 року від позивача надійшли пояснення по справі, відповідно до яких вказано, що відповідачем не було розмежовано понесені витрати з боку платника податків у перевіряємому періоді та віднесені до складу витрат з урахуванням обставини щодо належних позивачу транспортних засобів, як на праві власності, так і тих, які перебувають в оренді.

27.01.2022 року від відповідача надійшли пояснення по справі відповідно до яких вказано, що підставою для невизнання витрат податковим органом є не сумніви контролюючого органу щодо зв`язку використання транспортних засобів із господарською діяльністю позивача, а прямі приписи пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України. Вказаною нормою не передбачено розмежування витрат на основні засоби подвійного призначення на власні та орендовані.

27.01.2022 року у підготовчому судовому засіданні закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

15.02.2022 року сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце у судове засідання не з`явились, від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Отже, враховуючи клопотання позивача про розгляд справи без його участі, судом вирішено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 04.12.2019 по 17.12.2019 фахівцями Головного управління ДПС у Дніпропетровській області проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.

За результатами проведеної перевірки було складено Акт №11/04-36-33-06/ НОМЕР_1 від 02.01.2020, яким встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 :

- п.п. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 ПК України платником податків не повідомлено про об`єкти оподаткування та об`єкти пов`язані з оподаткуванням до Нікопольського управління ГУ ДПС у Дніпропетровській області за основним місцем обліку повідомлення за формою № 20-ОПП;

- п. 177.2, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності в загальній сумі 2185577,61 грн, в т.ч. за 2017 рік - 833332,97 грн, за 2018 рік - 1352244,64 грн;

- абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у результаті чого занижено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 у загальній сумі 117475,83 грн, а саме: 2017 - 54890,61 грн, 2018 - 62585,22 грн.;

- ФОП ОСОБА_1 надано роз`яснення щодо необхідності подання таблиці 3 додатка 6 до Порядку формування та надання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 № 435 за 2017-2018;

- п. 163.1 ст. 163, п. 176.2 ст. 176 ПК України, в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з військового збору за 2017-2018 у загальній сумі 182131,47 грн, а саме: за 2017 рік - 69444,41 грн, за 2018 рік - 112687,05 грн.

Не погодившись з висновками Акту перевірки, позивач надіслала на адресу контролюючого органу заперечення від 27.01.2020 року, які листом ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 05.02.2020 року № 12505/10/04-36-33-06 залишені без задоволення.

10 лютого 2020 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області прийнято податкові повідомлення-рішення: № за платежем «податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування» на загальну суму 3278366,42 грн, у тому числі податкове зобов`язання - 2185577,61 грн, штрафні (фінансові) санкції 1092788,81 грн; № за платежем «військовий збір» на загальну суму 273197,21 грн, у тому числі податкове зобов`язання - 182131,47 грн, штрафні (фінансові) санкції - 91065,74 грн; вимога про сплату боргу №Ф- зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 117475,83 грн; рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 17236,64 грн.

24 лютого 2020 року позивач оскаржила до ДПС України вказані рішення та листами від 30.03.2020 року №11447/6/99-00-08-06-01-06 та від 17.04.2020 №13799/6/99-00-08-05-04-06 скарги були залишені без задоволення, а рішення - без змін.

Позивач вважає вищевказані рішення відповідача протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 24.09.2021 року у справі №160/4281/20 скасовуючи рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року вказав, зокрема, що суд першої інстанції, досліджуючи питання правомірності формування позивачем витрат, пов`язаних із господарською діяльністю та суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції, обмежилися виключно дослідженням питання формування позивачем витрат на основні засоби подвійного призначення, а саме сідловий тягач і напівпричеп. Суди першої та апеляційної інстанцій не встановили види витрат, їх конкретні суми, які задекларовані позивачем до податкової декларації про майновий стан і доходи. Правомірність формування валових витрат позивачем за період перевірки є істотними для цієї справи обставинами. Для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування цих обставин суди попередніх інстанцій повинні дати належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, ураховуючи при цьому відповідні норми матеріального права, за умови дотримання норм процесуального права.

Так, за правилами Податкового кодексу України підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у перевіряємому періоді основним видом господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 був вантажний автомобільний транспорт (КВЕД 49.41), тобто позивач займався послугами автоперевезення та у власності позивача знаходяться сідлові тягачі DAF XF у кількості 6 (шість) одиниць, напівпричіпи у кількості 6 (шість) одиниць. Також, ФОП ОСОБА_1 орендує сідлові тягачі DAF XF в кількості 42 (сорок дві) одиниці, вантажний самоскид КАМАЗ у кількості 1 (одна) одиниця, напівпричепи у кількості 42 (сорок дві) одиниці (п.1.6.2 «Рухоме майно» розділу 1 «Загальні положення» акту перевірки), що підтверджується технічними паспортами на транспортні засоби, договорами оренди ТЗ.

Умови договорів оренди передбачають обов`язки орендаря щодо підтримання автомобіля у належному технічному стані. За умовами договорів та у відповідності з вимогами ст.776 Цивільного кодексу України на орендаря покладаються витрати з поточного ремонту.

У зв`язку з цим на вказані транспортні засоби позивачем було придбано запчастини, шини, АКБ, фанера, ремонтні роботи та послуги СТО на загальну суму 12 142 097,82 грн., в т.ч.: у 2017 році - на суму 4 629 627,58 грн., у 2018 році - на суму 7 512 470,24 грн.. вартість яких віднесена до складу витрат у перевіряємому періоді.

Таким чином, понесенні платником податків витрати в сумі 12142097,82 грн. були фактично спрямовані на забезпечення власної підприємницької діяльності, що і обумовлює їхній господарський характер для позивача.

На підтвердження задекларованих витрат позивач до перевірки надав первинні бухгалтерські документи: накладні та видаткові накладні, рахунки та рахунки-фактури. акти виконаних робіт, акти списання ТМЦ, платіжні доручення, банківські виписки та інші документи.

Дана обставина не заперечується сторонами щодо їх наявності та подання до перевірки: вказані документи не мають дефектів форми, змісту або походження, відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704.

Разом з тим, за результатами перевірки контролюючим органом було зроблено висновок, що ФОП ОСОБА_1 в порушення п. 177.2, пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України включила до складу документально підтверджених витрат витрати на придбання та утримання транспортних засобів (сідельних тягачів та напівпричепів) на загальну суму 12 142 097,82 грн., як «основних засобів подвійного призначення».

Зокрема, відповідач вказав, що до складу витрат подвійного призначення відносяться - витрати на запасні частини, акумулятори, на сервісне обслуговування та ремонт вантажних автомобілів, витрати на придбання шин та їх шиномонгаж.

Наслідком такого висновку стало визначення платнику податків податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 2185577,61 грн., встановлено заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 134 712,47 грн., визначено податкове зобов`язання з військового збору в сумі 182131,47 грн.

Так, відповідно статті 174 Податкового кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (пп. 177.4.1 п. 177.4 ст. 174 цього Кодексу);

- суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом (пп. 177.4.3 п. 177.4 ст.174 цього Кодексу);

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (підпункт 177.4.4 пункту 177.4 статті 174 цього Кодексу).

Відповідно до пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже, наведеними нормами визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування.

Аналіз положень цих правових норм свідчить про те, що визначальним фактором для формування податкового кредиту фізичними особами - суб`єктами господарювання, які перебувають на загальній системі оподаткування, є використання придбаних транспортних засобів, інших основних фондів та товарів в оподатковуваних операціях, у межах їх господарської діяльності та наявність належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку. Підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. Однак, не підлягають амортизації та не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, до яких відносяться: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Так, у акті перевірки від 02.01.2020 року не відображено зв`язок витрат ФОП ОСОБА_1 з її фінансово-господарською діяльністю, а посилання контролюючого органу на норму Податкового кодексу України щодо витрат подвійного призначення, до яких законом віднесено придбання та утримання транспортних засобів, не є обґрунтованим, оскільки з документів фінансово-господарської діяльності позивача вбачається, що наведені вище витрати є витратами від господарської діяльності та напряму пов`язані з отриманими доходами від цієї діяльності.

Також, в Акті перевірки відсутні докази того, що придбання шин колісних транспортних засобів та запасних частин на вантажні автомобілі є витратами на утримання транспортних засобів в розрізі пункту 177.4.5. статті 177 ПК України (перелік витрат, що не включаються до складу витрат підприємця), при цьому витрати позивача мають пряме відношення до витрат на експлуатацію майна, яке регулюється підпунктом 177.4.4. пункту 177.4. статті 177 ПК України, та відносяться до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів.

Крім того, пп. 177.4.1 Податкового кодексу України дозволяє включати до складу підприємницьких витрати на ремонт та експлуатацію майна (майно - це, в тому числі, автомобіль), що використовується в господарській діяльності. Ці два положення належать до загальних правил обліку витрат фізичної особи - підприємця, що перебуває на загальній системі оподаткування, а пп. 177.4.5 п. п.177.4 ст. 174 Податкового кодексу України - спеціальна норма, що виключає із загального правила витрати на утримання основних засобів подвійного призначення.

При цьому, Податковий кодекс України не дає визначення терміну «утримання», а також залишає оціночними поняття щодо складу експлуатаційних витрат суб`єкта господарювання. Контролюючим органом (його посадовими особами) на власний розсуд було застосовано помилковий підхід при визначенні складу витрат, що так чи інакше пов`язані з «утриманням» (у тому числі, експлуатацією) ТЗ. Витрати на утримання ТЗ не можна ототожнювати з документально підтвердженими витратами позивача, що мали місце у ході господарської діяльності.

Таким чином, суд зазначає, що «утримання транспортного засобу» - це витрати (на паливо, запасні частини, шини, акумулятори), понесені позивачем у ході господарської діяльності (підтверджені актами списання товарно-матеріальних цінностей), які стосуються конкретних товарно-матеріальних цінностей та не є витратами на певні види робіт, при здійсненні комплексу операцій з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів або їх реєстрації та охорони, утилізації або видалення, а тому на них не поширюється дія підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України.

Таким чином, витрати на заміну запчастин, шин, акумуляторних батарей, витрати на паливо не належать до витрат на утримання автомобіля у розумінні вищевказаних положень чинного законодавства, а тому мають включатися до підприємницьких витрат суб`єкта господарювання.

Щодо посилання відповідача на наявність підстав для застосування правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 807/250/18, слід зазначити наступне.

Предметом судових розглядів у справі № 807/250/18 була оцінка правомірності прийнятого Головним управлінням ДФС у Закарпатській області податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2018 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування» на 699756,00 грн., прийнятого на підставі акту перевірки від 12 березня 2018 року № 273/13-11/. Суть установлених податковим органом порушень полягає в тому, що позивач у справі №807/250/18 неправомірно включив до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, амортизаційні відрахування, нараховані на основні засоби (вантажні автомобілі), у розмірі 2 591 691,00 грн.

Отже, спірні правовідносини у справі № 807/250/18 і у справі № 160/4281/20 виникли за різних обставин справи, хоча і мають досить схожий привід - правомірності включення фізичною особою-підприємцем суми амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні засоби, до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю (справа №807/250/18). та правовірність включення фізичною особою-підприємцем витрат на утримання основних засобів, до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю (справа №160/4281/20), а тому сформульований Верховним Судом висновок у справі №807/250/18 був безпідставно застосований судами першої та апеляційної інстанцій до судового спору за участю ФОП ОСОБА_1 .

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді справи № 540/1898/19 (провадження № К/9901 /29743/20, постанова від 29.09.2021р.).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про правомірність включення позивачем до складу витрат витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, суд дійшов висновку, про протиправність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення від 10.02.2020 № за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 3 278 366,42 грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 10.02.2020 № за платежем військовий збір на загальну суму 273 197, 21 грн., суд зазначає наступне.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про протиправність нарахування позивачеві податку на доходи фізичних осіб відповідно до податкового повідомлення-рішення від 10.02.2020 №, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення від 10.02.2020 № за платежем військовий збір на загальну суму 273 197, 21 грн., також підлягає скасуванню, оскільки мають похідний характер від суми нарахованого доходу.

Щодо позовних вимог в частині вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 10.02.2020 про сплату боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування у сумі 117 475,83 грн. та рішення № від 10.02.2020 про застосування штрафних санкцій за донахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 17236,64 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 4 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464) платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, які використовують найману працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами.

п.1 ч.1 ст. 7 Закону № 2464 визначено, що базою нарахування єдиного внеску для роботодавців є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частиною сьомою ст. 7 Закону № 2464 передбачено, що перелік видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року № 1170 затверджено Перелік видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок, в якому не зазначено додаткове благо у вигляді безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг).

Враховуючи зазначене, суми безоплатно отриманих товарів , включаються до бази нарахування ЄСВ.

Відповідно ч. 3 ст. 7 Закону № 2464: «Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом».

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачу ваті єдиний внесок.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст. 9 Закону № 2464)

Враховуючи, те, що судом встановлено правомірність включення позивачем до складу витрат витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, суд дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 10.02.2020 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування у сумі 117 475,83 грн. є протиправною та підлягає скасуванню, так як має похідних характер.

Фінансові санкції розраховуються на підставі вимог п.3 ч.11 ст.25 Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», пп.3 п.2 розділу VII Інструкції про Порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування наказ Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.05.2015р. за №508/26953 за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Рішенням Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № від 10.02.2020 було застосовано штрафні санкції на суму 17236,64 грн. за несплату єдиного внеску, яке є похідним від вимоги про сплату боргу (недоїмки) Ф- від 10.02.2020, а отже суд дійшов висновку про протиправність такого рішення та наявністю підстав для його скасування.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м.Дніпро, вул.Сімферопольська. 17-а, код ЄДРПОУ ВП: 44118658) про визнання протиправними та скасування рішень - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 10.02.2020 № за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 3 278 366,42 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 10.02.2020 № за платежем військовий збір на загальну суму 273 197, 21 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф- від 10.02.2020 про сплату боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування у сумі 117 475,83 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № від 10.02.2020 про застосування штрафних санкцій за донахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 17236,64 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв