Справа № 140/902/20
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2022-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/902/20 пров. № А/857/862/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області, третя особа Луцька міська рада, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,-

суддя в 1-й інстанції - Андрусенко О.О.,

час ухвалення рішення - 23.11.2021 року,

місце ухвалення рішення - м.Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 23.11.2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, третя особа Луцька міська рада, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 23 грудня 2019 року №191-3302-0318, №192-3302-0318, №194-3302-0318, №187-3302-0318, №190-3302-0318, №188-3302-0318, №193-3302-0318 та від 28 листопада 2019 року №35-3302-0318.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на виконання пункту 288.1. статті 288 Податкового кодексу України Луцька міська ради листом вх.№10245/10/55 від 14.11.2019 надала ГУ ДПС у Волинській області інформацію, щодо укладених між Луцькою міською радою та фізичними особами договорів оренди, у тому числі двох договорів оренди від 26.05.2009, укладених з ОСОБА_1 . На підставі вищезазначеної інформації, відповідачем винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, при цьому, при визначенні розміру орендної плати за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями ГУ ДПС у Волинській області застосовано коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель: за 2009 рік - 1,059, за 2014 рік- 1,249, за 2015 рік - 1,433, за 2016 рік - 1,06. ОСОБА_1 не заперечує проти розміру грошового зобов`язання, визначеного оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, обґрунтовуючи свої позовні вимоги виключно тим, що вона не зверталася до Луцької міської ради з заявою про надання їй в оренду зазначених вище земельних ділянок та не укладала договорів оренди, предметом яких є ці земельні ділянки. На момент винесення оскаржуваних податкових повідомлень - рішень не існувало жодного судового рішення, яким би договори оренди від 26.05.2019 року, укладені між Луцькою міською радою та ОСОБА_1 були визнані недійсними.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Судом встановлено, що ГУ ДПС у Волинській області винесено такі податкові повідомлення-рішення:

- від 23.12.2019 №191-3302-0318, відповідно до якого позивачу згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті 286 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" за 2016 рік на суму 21731,62 грн.;

- від 23.12.2019 №192-3302-0318, відповідно до якого позивачу згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті 286 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" за 2017 рік на суму 23035,52 грн.;

- від 23.12.2019 №194-3302-0318, відповідно до якого позивачу згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті 286 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" за 2018 рік на суму 23035,52 грн.;

- від 23.12.2019 №187-3302-0318, відповідно до якого позивачу згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті 286 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" за 2019 рік на суму 23035,52 грн.;

- від 23.12.2019 №190-3302-0318, відповідно до якого позивачу згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті 286 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" за 2016 рік на суму 3749,95 грн.;

- від 23.12.2019 №188-3302-0318, відповідно до якого позивачу згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті 286 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" за 2017 рік на суму 3974,95 грн.,

- від 23.12.2019 №193-3302-0318, відповідно до якого позивачу згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті 286 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" за 2018 рік на суму 3974,95 грн.,

- від 28.11.2019 №35-3302-0318, відповідно до якого позивачу згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті 286 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" за 2019 рік на суму 3974,95 грн.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

У свою чергу, відповідно до підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

За правилами підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Як передбачено пунктами 288.2, 288.4 статті 288 ПК України, платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За правилами статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом (стаття 17 Закону України "Про оренду землі").

Частинами 1, 2 статті 21 цього Закону встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

З аналізу вказаних вище норм вбачається, що у разі укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації, орендар зобов`язаний у визначених порядку та строки сплачувати плату за землю.

Як встановлено судом, 26.05.2009 між Луцькою міською радою (орендодавець) та громадянкою ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі, (платне користування), а саме земельної ділянки несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, загальною площею 83 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 220720038, строком на 5 (п`ять) років (номер запису в Державному реєстрі земель за №25 від 09.06.2009). 20.05.2009 складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а 09.06.2009 акт прийому-передачі земельної ділянки.

Крім того, 26.05.2009 між Луцькою міською радою (орендодавець) та громадянкою ОСОБА_1 (орендар) також укладено договір оренди землі (платне користування), а саме земельної ділянки несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, загальною площею 481 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 220720036, строком на 5 (п`ять) років (номер запису в Державному реєстрі земель за №26 від 09.06.2009). 20.05.2009 складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а 09.06.2009 акт прийому-передачі земельної ділянки.

14.11.2019 у відповідності до пункту 288.1. статті 288 ПК України Луцька міська рада надіслала ГУ ДПС у Волинській області лист про надання інформації щодо укладених між Луцькою міською радою та фізичними особами договорів оренди, зокрема по громадянці ОСОБА_1 згідно укладених вище договорів оренди землі, які зареєстровані у Державному реєстрі земель від 09.06.2009 за №25, №26.

28.11.2019 та 23.12.2019 відповідачем винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідно до яких позивачу згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті 286 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" за період 2016, 2017, 2018 та 2019 роки (по кожному договору оренди землі від 26.05.2009) на загальну суму 106512,98 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2021 у справі №161/412/20 визнано недійсним договір оренди землі, укладений 26.05.2009 між Луцькою міською радою та ОСОБА_1 (номер запису в Державному реєстрі земель за №25 від 09.06.2009, кадастровий номер земельної ділянки 220720038, площа земельної ділянки 83 кв.м., адреса розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування торгово-офісних приміщень). Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 26.05.2009 року між Луцькою міською радою та ОСОБА_1 (номер запису в Державному реєстрі земель за №26 від 09.06.2009, кадастровий номер земельної ділянки 220720036, площа земельної ділянки 481 кв.м., адреса розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування торгово-офісних приміщень).

Вказане рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2021 у справі №161/412/20 набрало законної сили 26.08.2021.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність будь-яких правових підстав для визначення позивачу сум податкових зобов`язань з орендної плати за земельну ділянку, оскільки вказані вище договори оренди землі визнані судом недійсним, а відтак такі договори не створюють для позивача такого юридичного наслідку, як сплата орендної плати, з моменту вчинення такого правочину.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення №191-3302-0318, №192-3302-0318, №194-3302-0318, №187-3302-0318, №190-3302-0318, №188-3302-0318, №193-3302-0318, №35-3302-0318 винесені контролюючим органом від 28.11.2019 та 23.12.2019, при цьому, даними рішеннями охоплені періоди 2016, 2017, 2018 та 2019 роки.

Відтак, ГУ ДПС у Волинській області допустило порушення пункту 286.5 статті 286 ПК України, оскільки не нараховувало позивачу - фізичній особі окремо суми податку відповідно до податкових повідомлень-рішень до 1 липня поточного року за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року у справі № 140/902/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 09 березня 2022 року.