Справа № 300/6191/21
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2022 р. справа № 300/6191/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Шумея М.В.,

при секретарі судового засідання Шпак М.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Якубовського О.О.,

представника відповідача Мицкана В.В.,

третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування результатів конкурсу на зайняття посади державної служби,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення конкурсної комісії виконавчого комітету Косівської міської ради з відбору на заміщення вакантної посади головного архітектора - заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, будівництва та архітектури Косівської міської ради від 13.07.2021 (протокол засідання комісії №2) щодо допуску до іспиту кандидата ОСОБА_2 та від 15.07.2021 року (протокол засідання комісії №3) щодо оголошення результатів вказаного конкурсу; визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Косівської міської ради про призначення ОСОБА_2 на посаду головного архітектора - заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, будівництва та архітектури Косівської міської ради.

Позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну підстав позову шляхом їх доповнення, вмотивовані тим, що в порушення вимог закону, відповідачем допущено до участі у конкурсі на зайняття вакантної посади особу в якої відсутній стаж організаційної і професійної роботи за фахом у сфері містобудування та архітектури. Також вказала на те, що конкурсною комісією було здійснено відбір переможця конкурсу без врахування результатів співбесіди, що порушує право позивачки на рівний доступ до служби в органах місцевого самоврядування, передбачене п.2 порядку №169 та абз.7 ч.1 ст.4 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» і могло істотно вплинути на результати відбору. Крім того зазначила, що правова позиція відповідача, що при конкуренції нормативно-правових актів норми вказаного порядку мають більшу юридичну силу над ст.14 Закону України «Про архітектурну діяльність» є помилковою, оскільки норма ч.3 ст.14 Закону №687-ХІV має перевагу над абз.2 п. 17 порядку №169 і при колізії зазначених норм має застосовуватись саме норма закону.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 витребувано у Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області усі копії документів поданих ОСОБА_2 для участі у конкурсі з відбору на заміщення вакантної посади - головного архітектора - заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, будівництва та архітектури Косівської міської ради.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 25.11.2021 залучив третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до участі у даній адміністративній справі.

18.11.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву за №2298 від 16.11.2021 року. У відзиві представник відповідача зазначив, що засіданням конкурсної комісії було вирішено питання щодо допущення трьох кандидатів, які приймали участь у конкурсі, не зважаючи на невідповідність кваліфікаційним вимогам, оскільки кожен з них подав окрему заяву про наполягання на участь в конкурсі. Звернув увагу суду, що конкурс на вакантну посаду відбувався у повній відповідності до Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців від 15.02.2002 за № 169. Просив суд у задоволенні позову відмовити.

23.11.2021 представником позивача подано відповідь на відзив, згідно якої викладено пояснення, міркування та аргументи щодо наведених у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та заявах по суті позовних вимог та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзивах на позовну заяву. Просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи, заслухавши вступні слова представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступне.

Відповідачем було оголошено конкурс на заміщення вакантної посади головного архітектора - заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, будівництва та архітектури Косівської міської ради, про що розміщено відповідні оголошення.

Розпорядженням голови Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області від 12.07.2021 за №311 було внесено зміни до складу конкурсної комісії виконавчого комітету та затверджено її персональний склад.

Рішенням конкурсної комісії виконавчого комітету від 13.07.2021 (протокол №2) до здачі іспиту було допущено трьох учасників: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно рішення конкурсної комісії від 15.07.2021 (протокол №3) переможцем конкурсу було визначено ОСОБА_2 та рекомендовано її міському голові призначити на посаду.

16.07.2021 позивач звернулась на адресу міського голови із скаргою у якій вказала, що кандидатура ОСОБА_2 не відповідає обов`язковим кваліфікаційним вимогам до даної посади визначено ст.14 Закону України «Про архітектурну діяльність» та попросила анулювати результати конкурсу в частині наявності .

За результатами розгляду даної скарги відповідач листом за №1385 від 20.07.2021 повідомлено про те, що конкурс було проведено у відповідності до Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців від 15.02.2002 за №169, абзацом 2 пункту 17 якого визначено, що у випадку, якщо кандидат не відповідає встановленим вимогам, однак наполягає на участі у конкурсі - остаточне рішення щодо його допуску до участі у конкурсі приймає конкурсна комісія.

Як встановлено судом, розпорядженням міського голови Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області від 06.08.2021 за №354 ОСОБА_2 переведено з 01.09.2021 на посаду заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, будівництва та архітектури Косівської міської ради як переможця конкурсного відбору.

Позивач, вважаючи оскаржені рішення та розпорядження протиправними, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд, керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії, конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 №687-XIV (надалі - Закон №687-XIV) законодавство про архітектурну діяльність складається з Конституції України, законів України "Про основи містобудування", "Про регулювання містобудівної діяльності", "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності", цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Згідно абзацу 1 статті 13 Закону №687-XIV до уповноважених органів містобудування та архітектури належать: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури; структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань архітектури; виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.

До утворення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради з питань архітектури уповноваженим органом містобудування та архітектури є структурний підрозділ районної державної адміністрації з питань архітектури, а за його відсутності - структурний підрозділ обласної державної адміністрації з питань архітектури (абзац 2 статті 13 Закону №687-XIV).

У відповідності до абз.3 ст. 13 Закону №687-XIV з метою забезпечення виконання функцій, пов`язаних з організацією замовлення розроблення, оновлення та затвердження містобудівної документації (змін до неї), у складі уповноваженого органу містобудування та архітектури може утворюватися окремий структурний підрозділ. Примірне положення про такий структурний підрозділ затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури.

Згідно з абз.5 ст. 13 Закону №687-XIV орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури, структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій підконтрольні і підзвітні відповідним органам виконавчої влади в межах, передбачених законом.

Відповідно до абзацу 1 статті 14 Закону №687-XIV керівники органів містобудування та архітектури, визначених абзацами четвертим - шостим частини першої статті 13 цього Закону, за посадою є головними архітекторами відповідних адміністративно-територіальних одиниць (Автономної Республіки Крим, області, району, населеного пункту). Повноваження головних архітекторів сіл, селищ, міст поширюються на всю територію відповідної територіальної громади.

Призначення на посаду головного архітектора області, району, міста здійснюється виключно за результатами конкурсу (абзац 2 статті 14 Закону №687-XIV).

Згідно з абз.3 ст.14 Закону №687-XIV у конкурсі можуть брати участь особи, які мають вищу архітектурну освіту та стаж організаційної і професійної роботи за фахом у сфері містобудування та архітектури не менше 5 років.

Одночасно суд приймає до уваги, що відповідно до цього Порядку проводиться конкурсний відбір на заміщення вакантних посад державних службовців третьої - сьомої категорій (далі - конкурс), крім випадків, коли законами України встановлено інший порядок заміщення таких посад (пункт 1 Порядку №169).

Згідно з пунктом 7 даного порядку до участі у конкурсі не допускаються особи, в інших випадках, установлених законами.

З системного аналізу наведених норм слідує, що участь у конкурсі на зайняття вакантної посади головного архітектора може брати участь виключно особа, у якої є вища архітектурна освіта, а також наявний стаж організаційної і професійної роботи за фахом у сфері містобудування та архітектури не менше 5 років.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, у переможця конкурсного відбору, проведеного відповідачем, ОСОБА_2 стаж організаційної і професійної роботи за фахом у сфері містобудування та архітектури не менше 5 років відсутній. Однак, відсутність такого стажу не є ключовою підставою для скасування результатів конкурсу.

Водночас, судом встановлено, що в оголошенні Косівської міської ради, містяться вимоги до кандидата, які не передбачені чинним законодавством, а саме вимога про необхідний стаж на керівній посаді не менше 2 роки.

Згідно з абз.4 ст.14 Закону №687-XIV, конкурси на заміщення посади головних архітекторів проводяться за участю місцевих організацій Національної спілки архітекторів України.

Так, в протоколі №3 від 15.07.2021 зазначено, що запрошено Голову регіонального відділення палати архітекторів України, який не є представником місцевих організацій Національної спілки архітекторів України.

У відповідності до пункту 25 порядку №169 конкурсна комісія на підставі розгляду поданих документів, результатів іспиту та співбесіди з кандидатами, які успішно склали іспит, на своєму засіданні здійснює відбір осіб для зайняття вакантних посад державних службовців.

Як вбачається з дослідженого судом в якості належного письмового доказу рішення конкурсної комісії від 15.07.2021 (протокол №3), підставою визначення переможця конкурсу слугували зібрані документи та результати іспиту на заміщення вакантної посади.

Проте у протоколі конкурсної комісії не відображено результати співбесіди, що безпосередньо порушує пункт 25 Порядку №169. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували проведення такої співбесіди.

Відтак на переконання суду, Косівською міською радою Косівського району Івано-Франківської області протиправно, з порушенням вимог абз.3, 4 ст.14 Закону №687-XIV, пункту 25 Порядку №169 визначено ОСОБА_2 переможцем конкурсу на заміщення вакантної посади головного архітектора - заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, будівництва та архітектури Косівської міської ради.

Згідно з положеннями Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 (надалі також "Рекомендація R (80)2") - під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді заступників Міністрів).

При цьому, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, за якою за загальним правилом суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31.07.2008 у справі «Дружстевнізаложнапріа та інші проти Чеської Республіки»; п. 157 рішення від 21.07.2011 у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); п. 44 рішення від 22.11.1995 у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (CASE OF BRYAN v. THE UNITED KINGDOM); п. 156-157, 159 рішення від 21.07.2011 у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); п. 4 рішення Європейської комісії з прав людини щодо прийнятності від 08.03.1994 у справі «ISKCON та 8 інших проти Об`єднаного Королівства» (ISKCON and 8 Others agains tthe United Kingdom); п. 47-56 рішення від 02.12.2010 у справі «Путтер проти Болгарії»).

Таким чином, оскільки оскаржене рішення прийняте внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується інтересів позивача, то об`єктивність та обґрунтованість такого рішення беззаперечно є ключовим питанням даного правового спору.

Одночасно суд враховує те, що рішення відповідача, як суб`єкта владних повноважень, в жодному разі не має бути свавільним, а прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю.

Так вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Про дотримання суб`єктом владних повноважень передбаченої чинним законодавством України процедури конкурсного відбору може свідчити виключно належна мотивація його рішення із зазначенням причин визначення переможцем конкретної особи.

І навпаки, ненаведення мотивів прийнятого рішення «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії чи бездіяльність, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення від 01.07.2003р. у справі «Суомінеен проти Фінляндії» № 3780001/97, п. 36).

Наведення мотивів ухваленого рішення є об`єктивною і формальною гарантією, якої вимагає пункт 45 Висновку № 1 КРЄС.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що в порушення ст. 77 КАС України відповідачем правомірність оскарженого рішення, не доведена та не обґрунтована жодними письмовими доказами, які надані суду та містяться в матеріалах справи.

На підставі наведеного, суд встановив, що конкурс на заміщення вакантної посади головного архітектора - заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, будівництва та архітектури Косівської міської ради, проведено з порушеннями чинного законодавства, а тому рішення конкурсної комісії Косівської міської ради від 15.07.2021 (протокол №3), яким переможцем конкурсу визначено ОСОБА_2 та рекомендовано її міському голові призначити на посаду є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи те, що розпорядження голови Косівської міської ради від 06.08.2021 №354 про переведення ОСОБА_2 на посаду головного архітектора - заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, будівництва та архітектури Косівської міської ради прийняте на підставі рішення конкурсної комісії Косівської міської ради від 15.07.2021 (протокол №3), тому дану розпорядження законним вважатися не може, а відтак його слід визнати протиправним та скасувати.

Стосовно позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення конкурсної комісії виконавчого комітету від 13.07.2021 року (протокол №2) щодо допуску до іспиту ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Так відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 року №6-зп вказав, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність.

Разом з тим, Конституційний Суд України у зазначеному вище рішенні вказав, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що рішення, дія чи бездіяльність порушують або обмежують права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Також Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму щодо такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Аналізуючи наведені норми та висновки Конституційного Суду України, слід зазначити, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, є, зокрема, захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень, у тому числі з боку державних органів.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч.1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно пункту 8 статті 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у публічно-правовому спорі є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як зазначалось судом вище, рішенням конкурсної комісії виконавчого комітету від 13.07.2021 (протокол №2) допущено до іспиту на заміщення вакантної посади трьох учасників, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Проте на переконання суду, допуск відповідачем ОСОБА_2 до здачі іспиту, жодним чином не порушують права позивача. Відтак наведене, вказує на відсутність порушеного права ОСОБА_1 , яке б потребувало судового захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про часткове обґрунтування заявлених позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню частково.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За змістом частини 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вправі покласти на сторону повністю чи частково судові витрати незалежно від результатів вирішення спору, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони.

В підтвердження судових витрат у справі позивачем подано квитанцію від 15.10.2021 про сплату судового збору в розмірі 908,00 грн. за подання позовної заяви.

З огляду на часткове задоволення позову, позивачу належить відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 454,00 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд звертає увагу, що відповідно до частин 1, 2 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами 3-5 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Відповідно до частин 2, 3 статті 30 Закону України від 05.07.2012 за №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката необхідні документи, які містяться в матеріалах справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України від 23.01.2014, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, наявність доказів які підтверджували обсяг наданих адвокатом послуг та час, витрачений на виконання робіт щодо цієї справи, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 6000 грн. є співмірною із складністю цієї справи та з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та затраченим ним часом на надання таких послуг.

Суд, виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 3, 9 статті 139 КАС України, вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5362 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення конкурсної комісії виконавчого комітету Косівської міської ради з відбору на заміщення вакантної посади головного архітектора - заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, будівництва та архітектури Косівської міської ради від 15.07.2021 (протокол засідання комісії №3) щодо оголошення результатів вказаного конкурсу.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Косівської міської ради від 06.08.2021 №354 про переведення ОСОБА_2 на посаду головного архітектора - заступника начальника відділу житлово-комунального господарства, будівництва та архітектури Косівської міської ради.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Cтягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області (, майдан Незалежності, 11, м. Косів, Івано-Франківська область, 78600) судові витрати в загальній сумі 5362 (п`ять тисяч триста шістдесят дві) гривні.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач - Косівська міська рада Косівського району Івано-Франківської області (, майдан Незалежності, 11, м. Косів, Івано-Франківська область, 78600);

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ).

Суддя Шумей М.В.

Рішення суду складене в повному обсязі 15 лютого 2022 р.