Справа № 300/772/21
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2022-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" березня 2022 р. справа № 300/772/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Панікара І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі позивач), в інтересах якого діє адвокат Шевченко Наталія Павлівна, звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем за наслідками розгляду поданої позивачем заяви про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2, рішенням № 1902 від 02.09.2020 року відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 зважаючи на те, що обчислений згідно поданих документів загальний стаж роботи становить 25 років 9 місяців, в тому числі стаж роботи за Списком № 2 6 років 11 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Вказав на те, що відповідачем до стажу роботи ОСОБА_1 не зараховано період навчання у середньому міськпрофтехучилищі №7 м. Калуша з 01.09.1980 року по 14.07.1983 року, період проходження військової служби у Збройних Силах України з 25.07.1984 року по 01.11.1988 року та період роботи на посаді електрозварник ручного зварювання у Калуському спецуправлінні № 37 Хіммонтаж з 22.08.1992 року по 08.02.2006 року та період роботи на посаді електрозварник ручного зварювання у ПП Монтаж-Спецбуд К з 01.09.2006 року по 01.09.2007 року. Позивач вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2, при цьому, безпідставно не врахувавши вищевказані періоди, чим грубо порушено право позивача на належний рівень соціального забезпечення у зв`язку із втратою працездатності та досягнення пенсійного віку. Внаслідок чого, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 02.09.2020 року №1902 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з 13.02.2020 року, з урахуванням періодів роботи: з 01.09.1980 року по 14.07.1983 року, з 14.11.1984 року по 01.11.1986 року, з 22.08.1992 року по 02.06.1999 року, з 01.07.1999 року по 02.02.2000 року, з 01.07.2000 року по 30.09.2000 року, з 01.01.2001 року по 01.02.2001 року, з 01.07.2001 року по 31.08.2005 року, з 01.10.2005 року по 31.07.2007 року до стажу роботи за Списком №2, а періодів з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року та з 01.02.2007 року по 01.09.2007 року одночасно до страхового стажу та стажу роботи за Списком №2.
По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 263 КАС України (а.с.36-37).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 року зупинено провадження в адміністративній справі № 300/772/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії, до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 (провадження №Пз/9901/32/20) (а.с.59-61).
23.12.2021 року судом поновлено провадження у справі № 300/772/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення (а.с.66-67).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 22.03.2021 року, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечила. Вказала, що згідно з наданими ОСОБА_1 до Калуського сервісного центру документами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2, його загальний страховий стаж становить 25 років 9 місяців, в тому числі, стаж роботи за Списком №2 6 років 11 місяців (періоди роботи електрозварником ручної зварки у Калуській філії спецуправління № 37 Хіммонтаж підрозділ ЗАТ фірми Західхімпроммонтаж з 25.07.1983 року по 25.10.1984 року та з 11.12.1986 року по 21.08.1992 року). Представник відповідача зазначила, що період роботи у Калуській філії спецуправління № 37 Хіммонтаж та в ПП Монтаж-Спецбуд К не враховано до пільгового стажу у зв`язку з непроведенням атестації робочого місця та відсутністю уточнюючої довідки підприємства. Відповідно до чинного пенсійного законодавства основними документами, для зарахування періоду роботи на пільгових умовах за Списком № 2 та призначення пенсії є уточнюючі довідки, що видаються підприємством, якими підтверджується зайнятість особи за посадою, що передбачена у відповідному списку, протягом повного робочого дня. На думку представника відповідача, такі довідки є необхідними, оскільки в трудових книжках не зазначається в яких умовах працювала особа, та не вказується, чи була така особа зайнята певними роботами або на певних виробництвах протягом повного робочого дня. Окрім того, відповідач вважає, що норми ЗУ Про пенсійне забезпечення в частині призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 не підлягають застосуванню (а.с.45-56).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.09.2020 року № 1902 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та повідомлено, що його страховий стаж становить 25 років 9 місяців, в тому числі, стаж роботи за Списком №2 6 років 11 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (а.с.27-28).

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положень частини 1 статті 4 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України Про недержавне пенсійне забезпечення, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно частини 1 статті 8 вказаного Закону, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 зазначено, що 03.10.2017 Верховною Радою України було ухвалено Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій від 03.10.2017 №2148-VIII (далі - Закон № 2148-VIII), що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-І, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість, згідно з пунктом б статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VІІІ (далі - Закон №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом б статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, чоловікам з 55 років до 60 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Таким чином, рішенням від 23.01.2020 №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для чоловіків після досягнення 55 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 55 років, тоді як другий - у 60 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Обставини справи, яка розглядається, у вказаній частині відповідають ознакам типової справи, щодо якої прийнято рішення у зразковій справі №360/3611/20.

Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Щодо незарахування до пільгового стажу позивача періоду навчання з 01.09.1980 року по 14.07.1983, суд зазначає наступне.

Згідно положень статті 38 Закону України "Про професійну (професійно-технічну) освіту" від 10.02.1998 № 103/98-ВР час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Таким чином, законодавцем прямо визначено, що період навчання у професійно-технічному навчальному закладі може бути зараховано до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, лише за умови зарахування на роботу за набутою професією.

Із наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 встановлено, що позивач в період з 25.07.1983 року по 25.10.1989 року прийнятий на посаду електрозварника ручного зварювання у Калуському спецуправлінні № 37 Хіммонтаж (а.с.17).

Після закінчення навчання (14.07.1983р.) позивач в межах встановленого строку 25.07.1983 року був зарахований за набутою професією на посаду, що дає право на призначення пенсії за вислугу років - на роботу в Калуському спецуправлінні № 37 Хіммонтаж (а.с.17).

Тобто, перерва між днем закінчення навчання позивачем та днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців в розумінні статті 38 Закону України "Про професійну-технічну освіту", внаслідок чого, період навчання ОСОБА_1 з 25.07.1983 року по 25.10.1989 року підлягає врахуванню до спеціального стажу останнього.

Щодо незарахування до спеціального стажу позивача періоду проходження служби в армії з 10.11.1984 року по 09.11.1986 року, суд зазначає наступне.

25.10.1989 року позивач був звільнений із займаної посади у зв`язку з призовом до армії та з 10.11.1984 року по 09.11.1986 року проходив строкову військову службу.

У подальшому, після закінчення проходження військової служби з 11.12.1986 року позивача було прийнято на роботу електрозварником ручного зварювання у Калуському спецуправлінні № 37 Хіммонтаж.

З огляду на вказане суд враховує, що згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

З аналізу вищевикладеної норми вбачається, що обов`язковою умовою зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, різновидом якої є пенсія за вислугу років, є, зокрема, робота особи за професією або на посаді, що дає право на призначення такої пенсії, на момент призову на строкову військову службу.

Водночас, частиною 3 статті 36 КЗпП УРСР було передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу.

Суд зазначає, що згідно записів трудової книжки позивача, саме із цих підстав він був звільнений з займаної посади електрозварювальника ручної зварки.

Отже, як встановлено судом під час розгляду справи, позивач на момент призову на строкову військову службу до армії працював на посаді електрозварника ручного зварювання, внаслідок чого, проходження військової служби в армії з 10.11.1984 року по 09.11.1986 року підлягає зарахуванню до спеціального стажу роботи позивача.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.04.2019 року по справі № 450/3061/16-а.

Щодо зарахування до загального страхового стажу періоди роботи з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року та з 01.02.2007 року по 01.09.2007 року, суд зазначає наступне.

Згідно статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній.

У пунктах 1 та 2 Порядку зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п.3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 , позивач 11.12.1986 року прийнятий на посаду електрозварника ручного зварювання у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж, звідки 01.12.2005 року був звільнений, в період з 01.12.2005 року по 08.02.2006 року та в період з 01.09.2006 року по 01.09.2007 року позивач працював на посаді ручного зварювання у ПП Монтаж-Спецбуд К (а.с.17-18).

Водночас, в матеріалах адміністративної справи наявний розрахунок стажу позивача, викладений у формі інформації ПФУ щодо стажу, що врахований ОСОБА_1 для призначення пенсії (ас.30).

Зі змісту зазначеного документу судом встановлено, що відповідачем до загального страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року та з 01.02.2007 року по 01.09.2007 року.

Отже, за наведених обставин суд доходить висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправно не враховано до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж та період з 01.02.2007 року по 01.09.2007 року у ПП Монтаж-Спецбуд К.

Щодо зарахування до пільгового стажу позивача періоди роботи: з 22.08.1992 року по 02.06.1999 року, з 01.07.1999 року по 02.02.2000 року, з 01.07.2000 року по 30.09.2000 року, з 01.01.2001 року по 01.02.2001 року, з 01.07.2001 року по 31.08.2005 року, з 01.09.2005 року по 31.07.2007 року та з 01.02.2007 року по 01.09.2007 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад та показників при обчисленні стажу роботи, який надає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Мінпраці від 18 листопада 2005 року №383, при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що діяли на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь час роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умовою підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 вересня 1992 року і за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 вересня 1992 року.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку №383 результати атестації (як уперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, упродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінились докорінні умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Згідно з пунктом 4.3 Порядку №383 у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць) до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи зі шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Пунктом 10 Порядку №383 установлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку з оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку з наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та в разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку №637.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Як вже зазначалось судом, відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 , позивач 11.12.1986 року прийнятий на посаду електрозварника ручного зварювання у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж, звідки 01.12.2005 року був звільнений, в період з 01.12.2005 року по 08.02.2006 року та в період з 01.09.2006 року по 01.09.2007 року позивач працював на посаді ручного зварювання у ПП Монтаж-Спецбуд К (а.с.17-18).

Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить усі необхідні записи та підтверджує роботу позивача у оскаржені періоди. Тобто, позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться всі відповідні записи про спірний період роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.

Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача відповідачем суду не надано, внаслідок чого, останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем при призначення пенсії.

Отже, позивач у спірні період згідно записів трудової книжки здійснював свою трудову діяльність у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж та ПП Монтаж-Спецбуд К.

Окрім того, суд зазначає, що професія електрозварника ручного зварювання передбачена Списком № 2 виробництв, робі, професій, посад і показників, підрозділом І розділу ХХХІІ у відповідності до постанови РМ СРСР № 1173 від 22.08.1956 року, Списком № 2 виробництв, робі, професій, посад і показників, підрозділом І розділу ХХХІІІ у відповідності до постанови Кабінету Міністрів СРСР № 10 від 26.01.1991 року та Списком № 2 виробництв, робі, професій, посад і показників, підрозділом І розділу ХХХІІІ у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року.

Вказане також не заперечується відповідачем, що підтверджується рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.09.2020 року № 1902 (а.с.27-28).

З урахуванням викладеного, суд дійшов до переконання, що відповідачем протиправно не зараховано періоди роботи: з 22.08.1992 року по 02.06.1999 року, з 01.07.1999 року по 02.02.2000 року, з 01.07.2000 року по 30.09.2000 року, з 01.01.2001 року по 01.02.2001 року, з 01.07.2001 року по 31.08.2005 року, з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року, з 01.10.2005 року по 30.11.2005 року у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж та періоди роботи з 01.12.2005 року по 01.09.2007 року у ПП Монтаж-Спецбуд К до пільгового стажу.

Що стосується позовної вимоги про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення, призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Суд зазначає, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії була обґрунтована відсутністю необхідного стажу. Зобов`язавши відповідача врахувати період навчання, період проходження військової служби у Збройних Силах України та період роботи, позивача до стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії. Внаслідок чого, відповідачу слід повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 із врахуванням висновків суду про необхідність зарахування до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж та період з 01.02.2007 року по 01.09.2007 року у ПП Монтаж-Спецбуд К та до пільгового стажу період навчання з 01.09.1980 року по 14.07.1983, період проходження військової служби у Збройних Силах України з 10.11.1984 року по 09.11.1986 року та періоди роботи на посаді електрозварника ручного зварювання з 22.08.1992 року по 02.06.1999 року, з 01.07.1999 року по 02.02.2000 року, з 01.07.2000 року по 30.09.2000 року, з 01.01.2001 року по 01.02.2001 року, з 01.07.2001 року по 31.08.2005 року, з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року, з 01.10.2005 року по 30.11.2005 року у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж та періоди роботи з 01.12.2005 року по 01.09.2007 року у ПП Монтаж-Спецбуд К.

Аналогічна правова позиція висловлена Восьмим апеляційним адміністративним судом в постанові від 10.04.2019 у справі №0940/1177/18.

Щодо посилань відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у відзиві на пропущення позивачем шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду з позовом суд зазначає наступне.

Заробітна плата та пенсія мають однакову правову природу, тобто є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Таке твердження випливає з норм законодавства. Зокрема, згідно статті 1 Закону України №2235-III "Про громадянство України" заробітна плата і пенсія включені до переліку законних джерел існування.

В частині другій статті 2 Закону України №2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" заробітна плата і пенсія також включені до переліку доходів.

Відповідно до ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З огляду на позицію Конституційного Суду України в рішеннях №8-рп/2013 і №9-рп/2013, а також на підставі аналізу положення частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", частини другої ст.233 Кодексу законів про працю України можна дійти висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, позивач, згідно із квитанцією від 04.02.2021 року № 18.19035.1/434876833 підтвердив сплату судового збору на суму 908,00 гривень, за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області сплачений судовий збір в розмірі 454 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення задоволити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо зарахування до загального страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи: з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж, з 01.02.2007 року по 01.09.2007 року у ПП Монтаж-Спецбуд К; та до пільгового стажу: період навчання з 01.09.1980 року по 14.07.1983, період проходження військової служби у Збройних Силах України з 10.11.1984 року по 09.11.1986 року та періоди роботи на посаді електрозварника ручного зварювання з 22.08.1992 року по 02.06.1999 року, з 01.07.1999 року по 02.02.2000 року, з 01.07.2000 року по 30.09.2000 року, з 01.01.2001 року по 01.02.2001 року, з 01.07.2001 року по 31.08.2005 року, з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року, з 01.10.2005 року по 30.11.2005 року у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж та періоди роботи з 01.12.2005 року по 01.09.2007 року у ПП Монтаж-Спецбуд К.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) період роботи з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж та з 01.02.2007 року по 01.09.2007 року у ПП Монтаж-Спецбуд К.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) період навчання з 01.09.1980 року по 14.07.1983, період проходження військової служби у Збройних Силах України з 10.11.1984 року по 09.11.1986 року та періоди роботи: на посаді електрозварника ручного зварювання з 22.08.1992 року по 02.06.1999 року, з 01.07.1999 року по 02.02.2000 року, з 01.07.2000 року по 30.09.2000 року, з 01.01.2001 року по 01.02.2001 року, з 01.07.2001 року по 31.08.2005 року, з 01.09.2005 року по 30.09.2005 року, з 01.10.2005 року по 30.11.2005 року у Калуському спецуправлінні №37 Хіммонтаж тресту Західхімпроммонтаж та період роботи з 01.12.2005 року по 01.09.2007 року у ПП Монтаж-Спецбуд К.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) невідкладно повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", із врахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Відповідно до задоволених вимог стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 454 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ).

Суддя /підпис/ Панікар І.В.