Справа № 380/8904/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 380/8904/21 пров. № А/857/19160/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Носа С. П., Онишкевича Т. В.,

з участю секретаря судового засідання Смолинця А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Сподарик Н. І. у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

02.06.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку із ним на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 20.01.2021 у зв`язку із звільненням з військової служби; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за період із 21.01.2021 до повного фактичного розрахунку - 28.05.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки при виключенні зі списків особового складу військової частини відповідач не провів з ним повного розрахунку. Зазначив, що виплата належних при звільненні сум грошового забезпечення в повному обсязі здійснена 28.05.2021, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення повного розрахунку із позивачем на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 20.01.2021 у зв`язку із звільненням з військової служби; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2021 по 27.05.2021 у сумі 36355,41 грн; стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 417,70 грн. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_3 подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині задоволення позову та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач перебував на грошовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частини НОМЕР_2 ), яка є окремою юридичною особою та самостійно здійснює адміністративно-господарську діяльність, звідки і був звільнений. Зазначає, що у ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснювала лише речове забезпечення позивача та на день виключення зі списку особового складу та всіх видів забезпечення, спору між позивачем та Львівським прикордонним загоном щодо виплачених сум не було, що виключало підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

В судове засідання з апеляційного розгляду справи учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд справи здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) та перебував на матеріальному (речовому) забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ).

Згідно із наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 18.01.2021 №13-ОС підполковника ОСОБА_1 , старшого офіцера сектору з питань взаємодії із засобами масової інформації, якого звільнено з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, виключено із списку особового складу Західного регіонального управління та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби зазначено 20.01.2021.

21.10.2020 позивачем подано рапорт начальнику Львівського прикордонного загону про нарахування та виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно.

Згідно з довідкою Львівського прикордонного загону №11/21 про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , сума компенсації становить 37593,51 грн.

Відповідно до виписки по особовому рахунку позивача від 28.05.2021, грошові кошти в сумі 37029,61 грн (компенсація за речове майно) надійшли на рахунок позивача 28.05.2021від в/ч НОМЕР_1 .

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині компенсації вартості неотриманого речового майна не у строк, встановлений положеннями статті 116 Кодексу законів про працю України, а тому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат визначив в розмірі 36355,41 грн.

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі Порядок № 178).

Пунктом 3 Порядку № 178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:

звільнення з військової служби;

загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Отже, чинним законодавством України гарантована грошова компенсація вартості за неотримане речове майно військовослужбовців та передбачено її виплату. При цьому, граничним строком її виплати, як і проведення усіх інших виплат, які здійснюються військовослужбовцям під час їхнього звільнення зі служби, є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Водночас, питання відповідальності Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України в разі несвоєчасного проведення розрахунку з військовослужбовцем при звільненні не врегульоване спеціальним законодавством у сфері соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей.

У зв`язку з цим суд першої інстанції правильно вважав за можливе застосувати норми трудового законодавства при вирішенні спірної ситуації.

За статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за неотримане речове майно, вихідна допомога тощо).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення тощо) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З огляду на викладене, судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до статті 117 Кодексу адміністративного судочинства України, ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку, оскільки такий розрахунок з позивачем проведено 28.05.2021.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу закопів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Крім цього, закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 18.01.2021 № 13-ОС ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 20.01.2021, тобто 20.01.2021 є датою закінчення військової служби позивача, тобто останній робочий день, а 28.05.2021 дата повного розрахунку.

Отже, час затримки повного розрахунку з позивачем становить з 21.01.2021 по 28.05.2021.

З огляду на викладене, судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку, оскільки такий розрахунок з позивачем проведено 28.05.2021.

Враховуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) допустив протиправну бездіяльність щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, зокрема виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, що у свою чергу, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексом законів про працю України, оскільки такий розрахунок проведено відповідачем лише 28.05.2021, тобто дає право позивачу на стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позову ОСОБА_1 в частині задоволених позовних вимог.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 380/8904/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді С. П. Нос
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 04.03.2022