Справа № 640/27069/21
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року м. Київ № 640/27069/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., за участю секретаря судових засідань Баженовій А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної судової адміністрації України,

третя особа Територіальне управління Державної судової адміністрації України в

Херсонській області

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

за участю представників сторін:

від позивача: Шкіндер О.А.,

від відповідача: Сердіченко С.А.,

від третьої особи: не прибув

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 09 грудня 2021 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) (далі-позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ) (далі-відповідач/ДСА), третя особа: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (73000, м. Херсон, вул. Перекопська, 5, ) (далі-третя особа/ТУ ДСА в Херсонській області) в якому просить:

- стягнути з Державної судової адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток (суддівську винагороду) за час вимушеного прогулу за період з 04.05.2012 по 17.01.2019 в сумі 1 046 970 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наявність підстав для стягнення з ДСА України суддівської винагороди в зв`язку з визнанням вказаної постанови Верховної Ради України протиправною. За твердженням позивача, протиправна бездіяльність Генічеського районного суду Херсонської області призводить до порушення його права на відставку як судді.

Відповідач подав до суду відзив, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки рішенням Верховного Суду від 19.03.2018 №800/309/17 визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 12.04.2012 №4640-ІV у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв`язку з порушенням присяги судді, питання про поновлення позивача на посаді та скасування наказу про відрахування рішенням не врегульовано, як і питання виплати суддівської винагороди за час вимушеного прогулу. Питання про поновлення позивача на посаді має бути вирішено Вищою радою правосуддя, як єдиним компетентним органом, до дискреційних повноважень якого належить приймати рішення щодо призначення суддів на посади.

Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням XXII сесії Херсонської обласної ради народних депутатів №238 від 26 січня 1993 року ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Генічеського районного суду Херсонської області.

Постановою Верховної Ради України №731 -IV від 17 квітня 2003 року ОСОБА_1 обраний суддею цього ж суду безстроково. 31 липня 1993 року склав присягу судді.

Постановою Верховної ради України від 12.04.2012 року № 4639- VI звільнений з посади судді Генічеського районного суду за порушення присяги.

9 січня 2017 року Європейським Судом з прав людини було прийнято рішення у справі «Куликов та інші проти України» (заява №5114/09 та 17 інших, в тому числі і заява позивача № 65207/12.) (KULYKOV AND OTHERS v. UKRAINE (Applicationsnos. 5114/09 and 17 others - seeappendedlist), яким визнав порушення Україною відносно позивача положень статті 6 § 1 та 8 Конвенції.

З урахування положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Верховний суд України своєю постановою від 03.07.2017 року скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 05.06.2012 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Верховної Ради України про скасування постанови про звільнення з посади судді, а справу направив на новий розгляд до цього ж суду.

20.03.2018 року Рішення Верховного Суду України, від 13.02.2018 року набрало законної сили.

Мої трудові відносини з Генічеським районним судом, згідно запису в трудовій книжці, припинені наказом в.о. керівника апарату Генічеського районного суду Херсонської області від 03.05.2012 року, виданого на підставі постанови Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4639-VI.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25.10.2018 року задоволено мій позов до Генічеського районного суду Херсонської області, третя особа без самостійних вимог Територіальне управління Державної судової адміністрації України.

Визнано протиправною бездіяльність Генічеського районного суду Херсонської області щодо не поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області.

Поновлено позивача на посаді судці Генічеського районного суду Херсонської області.

Визнано протиправною бездіяльність Генічеського районного суду Херсонської області щодо відмови у внесенні запису в належну ОСОБА_1 трудову книжку про визнання запису № 22 від 03.05.2012 року здійсненого в.о. керівника апарату Генічеського районного суду про звільнення з посади судді Генічеського районного суду за порушення присяги судді недійсним.

Зобов`язано Генічеський районний суд Херсонської області здійснити запис про недійсність запису № 22 від 03.05.2012 року відповідно до положень пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 № 58.

Зобов`язано Генічеський районний суд Херсонської області зарахувати ОСОБА_1 у стаж роботи на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області період роботи з 03.05.2012 року по день видання наказу про зарахування ОСОБА_1 до штату суддів Генічеського районного суду Херсонської області.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області підлягало негайному виконанню.

Наказом Голови Генічеського районного суду № 03-02/26 від 01.11.2018 року позивача було зараховано до штату Генічеського районного суду.

Здійснено запис про недійсність запису № 22 від 03 травня 2012 року відповідно до положень пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58.

Зараховано позивачу у стаж роботи на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області період роботи з 03.05.2012 року по 01.11.2018 року - день видачі наказу про зарахування до штату суддів Генічеського районного суду Херсонської області.

Постановою п`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 року задоволені апеляційні скарги Генічеського районного суду та ТУ ДСА в Херсонській області. Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25.10.2018 року скасовано. Ухвалено нове, яким позивачу у задоволенні позову відмовлено. 17.01.2019 року Вища рада правосуддя прийняла рішення про звільнення позивача з посади судці Генічеського районного суду на підставі п.3 ст. 126 Конституції України.

Наказом голови Генічеського районного суду 04-02/21 від 19.07.2021 р. позивача звільнено з посади судді Генічеського районного суду на підставі п.3 ст. 126 Конституції України.

Таким чином, після скасування Верховним Судом постанови Верховної Ради України від 12.04.2012 №4639-IV, якою позивача звільнено з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області, йому відновлено статус судді, згідно з постановою Верховної Ради України від №731 -TV від 17 квітня 2003 року про обрання позивача суддею безстроково. Відновлення позивачу статусу судді підтверджено рішенням ВРП від 17.01.2019р., яким позивача звільнено саме з посади судді Генічеського районного суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (втратив чинність частково) та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (чинний), які визначають організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Суд зазначає, що визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 4 грудня 2018 року №11-р/2018.

Так, відповідно до положень Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 1998 року, рівень винагороди за виконання суддями професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість. Також у Рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року №(94)12 та від 17 листопада 2010 року №(2010)12 передбачено, що кожна держава має забезпечити узгодженість між статусом, винагородою суддів і гідністю їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Тому суддівську винагороду необхідно розглядати і як «запобіжник» вчинення корупційних правопорушень суддями.

Відповідно до Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, термін повноважень суддів, їх незалежність, безпеку, відповідну винагороду, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Також універсальна декларація про незалежність правосуддя від 1983 року установлює, що строк перебування суддів на посаді, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Згідно з ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (тут і далі - Закон №1402) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Щодо правомірності дій відповідача, які виразилися у відмові виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 04.05.2012 року по 17.01.2019 рік, суд зазначає наступне.

Розглядаючи цю вимогу, суд констатує відсутність окремої процедури, передбаченої Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII чи Законом України "Про Вищу раду правосуддя" щодо виплати судді компенсації за вимушений прогул в разі його протиправного звільнення, тому застосуванню підлягають загальні норми трудового законодавства.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В даному спорі питання про поновлення позивача на посаді судді не вирішувалося. Разом з тим, враховуючи особливості інстанційної підсудності, встановленої Кодексом адміністративного судочинства України, спір щодо правомірності звільнення позивача з посади вирішувався Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у справі №800/332/17, рішенням якого від 13.02.2018 позов ОСОБА_1 задоволено та визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 12.04.2012 №4639-VІІ, якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв`язку з порушенням присяги судді.

Вказане рішення набрало законної сили 13.02.2018 року.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесені рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, у резолютивній частині рішення Верховного суду України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 лютого 2018 року по справі № 800/332/17 не міститься посилання про зобов`язання ДСА України щодо виплати позивачу суддівської винагороди за час вимушеного прогулу.

З огляду на висновок суду, що з набранням законної сили рішенням Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №800/332/17 позивачу відновлено статус суді, враховуючи відсутність процедури поновлення судді на посаді в таких випадках, суд вважає, що позивач має право на стягнення з ДСА України як розпорядника бюджетних коштів щодо виплати суддівської винагороди середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.05.2012 (день наступний, за днем відрахування позивача зі штату суду) по 17.01.2019.

Розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватись субсидіарно, тобто в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №814/1901/16.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен здійснюватися відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки будь-яких інших нормативних актів, які регулюють розміри суддівської винагороди прийнято не було.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацом третім пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

До матеріалів судової справи додано довідку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області від 07.06.2021 №933/02, відповідно до якої винагорода судді Шкіндера О.А. станом на з лютого 2012 року по квітень 2012 року складала 13002 грн.

Судом здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 та вказаної довідки від 07.06.2021 №933/02. Зокрема, зважаючи на винагороду 13002,00 грн., яка складалась з окладу та набавки за вислугу років, середньої кількості робочих днів, середньоденна заробітна плата становила 619,14 грн. З урахуванням 1681 робочих днів вимушеного прогулу середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 1 040 774,34 грн., які підлягають стягненню на користь позивача з Державної судової адміністрації України з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових внесків.

Отже, вимога про стягнення заборгованості з виплати суддівської винагороди на користь ОСОБА_1 підлягає задоволенню в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу 1 040 774,34 грн.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про доведеність позивачем заявлених вимог та необхідності часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач в даній категорії справ звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, виходячи з положень ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 139, 243-245, 263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 травня 2012 року по 17 січня 2019 року в розмірі 1 040 774, 34 грн. ( один мільйон сорок тисяч сімсот сімдесят чотири гривні 34 копійок).

3. В іншій частині позову відмовити

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко

Повний текст рішення складено та підписано 14.02.2022 р.