Справа № 640/3605/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року м. Київ № 640/3605/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., при секретарі судових засідань Перегудовій Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС про визнання протиправними та скасування наказу та податкових повідомлень-рішень,-

за участю:

представника позивача: Рожина О.Г.

представника відповідача: Кокиза Н.В.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач/ГУ ДФС у м. Києві) в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у м. Києві від 18.09.2018 року №14146 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №012345405 від 04.12.2018 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем порушено порядок проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та проведено її без законних підстав, оскільки перевірка була призначена на підставі отриманої інформації, яка не є податковою, та розпочата до отримання позивачем наказу та повідомлення на перевірку платника податку. Зазначене свідчить про протиправність дій відповідача, що призвело до порушення прав та інтересів позивача, позбавивши його можливості взяти участь у перевірці, надати пояснення та документи.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.05.2019 року позовні вимоги задоволено (суд вийшов за межі позовних вимог), визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у м. Києві від 18.09.2018 року №14146 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 »; визнано протиправними дії відповідача по проведенню документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 18.09.2018 року №14146 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 »; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №, №, №012345405, № від 04.12.2018 року. В задоволені решти позовних вимог було відмовлено.

Суд першої інстанцій відзначив про відсутність на момент прийняття оскаржуваного наказу правових підстав для проведення позапланової перевірки позивача у відповідності до підпункту 78.1.12 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, адже відповідачем в ході розгляду справи не доведено обґрунтованості свого рішення про призначення документальної позапланової невиїзної перевірки з посиланням на наказ №590 від 14.09.2018 року, а також не надано доказів проведення службового розслідування та його висновків. Перевірку проведено без дотримання обов`язкових для цього умов, - не повідомлено позивача про таку перевірку до початку її проведення, що є підставою для його скасування та визнання протиправними дій контролюючого органу щодо проведення перевірки на підставі такого наказу.

Суд апеляційної інстанції, постановою від 03.10.2019 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.05.2019 року скасував та ухвалив нову постанову, якою адміністративний позов задовольнив частково. Суд вийшов за межі позовних вимог, та визнав протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 18.09.2018 року №14146 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 »; визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №, №, №012345405, № від 04.12.2018 року. В задоволені решти позовних вимог було відмовлено.

Суд апеляційної інстанції підтримав позицію суду першої інстанції щодо порушення відповідачем процедури проведення податкової перевірки позивача, яка розпочата без повідомлення позивача, але визнав законним наказ про її призначення в зв`язку з наявністю законних підстав, а саме проведення службового розслідування стосовно посадових осіб ГУ ДФС у м. Києві.

Постановою Верховного Суду від 12.08.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019 року, якою відмовлено в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 18.09.2018 року №14146 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 » - без змін.

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу ДПС задовольнити частково. Скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.05.2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019 року в частині задоволених позовних вимог, направлено справу в цій частині на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суду необхідно дослідити питання чи позивач повідомляв відповідача в установленому законом порядку про зміну податкової адреси або місця проживання шляхом подання Заяви за формою № 5ДР.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2021 року прийнято до провадження адміністративну справу.

16 вересня 2021 року відповідачем подано письмові пояснення, яких зазначено, що саме на позивача покладено законодавством обов`язок подання до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків інформації щодо зміни адреси його реєстрації. Надано суду завірені копії скріншотів з АІС «Податковий блок».

07 жовтня 2021 року до суду представником позивача подано заяву про надання додаткових доказів, а саме копію скарги позивача одержану Головним управлінням ДФС у м. Києві 27.04.2018 року.

13 жовтня 2021 року представником позивача подано до суду письмові пояснення по справі в яких додатково зазначено правову позицію стосовно позовних вимог та надано судову практику.

20.10.2021 року та 11.11.2021 року відповідачем подано до суду письмові пояснення в яких викладено заперечення щодо позовних та надано докази щодо місця податкового обліку позивача.

У підготовчому засіданні призначеному на 30.11.2021 року, заслухавши думку учасників справи, суд ухвалив закрити підготовче засідання та призначити судове засідання.

14 грудня 2021 року в судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав та мотивів, викладених в позовній заяві, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти позову та просив відмовити в повному обсязі. Заслухавши вступні слова учасників справи та наданні пояснення, суд ухвалив судове засідання відкласти, в цей час дослідити письмові докази.

27 січня 2022 року судом заслухано промови у судових дебатах та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, підставі наказу від 18.09.2018 року №14146 та повідомлення про проведення перевірки від 18.09.2018 року №52622/Д/26-15-42-05-27 у період з 18 вересня 2018 року по 28 вересня 2018 року Головним управління ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову перевірку фізичної особи платника податків ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року, за результатами якої складено акт перевірки від 19.10.2018 року №4126/26-15-42-05/ НОМЕР_1 .

За висновками акту перевірки встановлено порушення вимог:

- ст. 58, ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України №436-IV від 16.01.2003 року шляхом здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї діяльності відповідно до вимог законодавства;

- ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» № 755-IV від 15 травня 2003 року, а саме не подання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця;

- п.п. «а» п. 176.1 п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України №2755-VI від 02.12.2010 року зі змінами та доповненнями, а саме не надання книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- п. 177.11 ст. 177 з урахуванням вимог пп.49.18.5 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України №2755-IV від 02.12.2010р. зі змінами та доповненнями, а саме не подання декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік та 2016 рік;

- пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2015 - 2016 роки в загальній сумі - 8 622 402,64 грн. ( в т.ч. за 2015р. в сумі - 1393450,20 грн., за 2016р. в сумі - 7228952,44 грн.);

- пп.1.2 п.16 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень Кодексу №2755-VI від 02.12.2010 року зі змінами та доповненнями, не перераховано до бюджету військового збору за 2015 - 2016 роки загальній сумі - 707058,49 грн. ( в т.ч. за 2015 рік - 104 645,79 грн., за 2016 рік - 602 412,70 грн.);

- п.1, п.4 4.2 ст.6; п.2 ч.1 ст.7; абз.3 п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 року із змінами і доповненнями - платником податку ОСОБА_1 не подано звіт з додатком №1 про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015 р., 2016р. до ДПІ у Дніпровському р-ні ГУ ДФС к м.Києві, та не перераховано до бюджету єдиного внеску за 2015р.-2016р. на загальну суму - 109464,78 грн.;

- п.183.2 ст.183, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010 року із змінами та доповненнями, а саме платником податків ОСОБА_1 занижено суму зобов`язань з ПДВ, що підлягає до сплати в період з 01.09.2015 року по 31.12.2016 року на загальну суму - 8 152 970,0 грн., та донараховано до бюджету ПДВ в сумі - 8 152 970,0 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 04 грудня 2018 року:

- №, відповідно до якого позивачу визначено грошове зобов`язання за платежем «податок з доходів фізичних осіб» на суму 340 грн.;

- № , відповідно до якого позивачу визначено грошове зобов`язання за платежем «податок з доходів фіз. осіб, що сплачується фіз. особами за рез. річного декларування» на суму 10 778 003,30 грн.;

- № , відповідно до якого позивачу визначено грошове зобов`язання за платежем «військовий збір» на суму 883 823,12 грн.;

- №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)» на суму 10 191 212,50 грн.;

- №, відповідно до якого позивачу застосовано штрафні санкції за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності в розмірі 340,00 грн.

Не погоджуючись із висновками перевірки та винесеними за її результатом податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи такі рішення протиправним та такими, що підлягає скасуванню, позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Дослідивши спірні правовідносини в межах позовних вимог, що направленні Верховним Судом на новий розгляд та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Податковим кодексом України.

Згідно п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі - ПК України)(в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 70.2. статті 70 ПК України до облікової картки фізичної особи - платника податків, зокрема вноситься така інформація про місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство.

Приписами пункту 70.7. статті 70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно із пунктами 1 та 2 Розділу ІХ Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 року № 822 (далі - Положення), фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання Заяви за формою № 5ДР (додаток 12) або Заяви за формою № 5ДРП (додаток 13) відповідно.

Фізичні особи подають зазначені заяви особисто або через представника до контролюючого органу за своєю податковою адресою (місцем проживання), а у разі зміни місця проживання - до контролюючого органу за новим місцем проживання. Фізичні особи, які тимчасово перебувають за межами населеного пункту проживання, подають зазначені заяви особисто або через представника до будь-якого контролюючого органу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований з 16.01.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Поряд з цим, відповідачем надано інформацію з АІС «Податковий блок» з якої вбачається, що податковою адресою позивача значиться: « АДРЕСА_2 ».

В той же час, з копії листа Державної податкової інспекції у Дніпровському районі ГУ ДПС у м. Києві від 19.10.2021 року №2877/26-15-53-03-15 вбачається, що у ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДПС у м. Києві відсутня інформація щодо місця податкового обліку ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ).

Доказів на підтвердження звернення позивача до податкового органу в період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року у визначеному законом порядку із заявою за встановленою формою щодо зміни позивачем податкової адреси суду не надано.

Таким чином, учасниками справи суду не надано належних та допустимих доказів, як не перебування позивача на час проведення перевірки на податковому обліку за адресою: АДРЕСА_3 , так і зміну ним такої адреси в період до проведення перевірки, у спосіб визначений законодавством.

Як встановлено судом та не спростовується сторонами позивач продовж певного час перебував на податковому обліку за адресою: АДРЕСА_4 , проте з 16.01.2018 року місце реєстрації (проживання) позивачем змінено.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що основоположними підставами для проведення перевірки позивача у відповідності до чинного законодавства є обставини саме належного його повідомлення про перевірку і як наслідок права відповідача на її проведення.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підстави для проведення документальної позапланової перевірки визначені в пункті 78.1 статті 78 ПК України.

Так, відповідно до пп. 78.1.13 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється у разі у разі отримання інформації про ухилення податковим агентом від оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів, додаткових благ, інших виплат та відшкодувань, що підлягають оподаткуванню, у тому числі внаслідок неукладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом, а також здійснення особою господарської діяльності без державної реєстрації. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали підставою для проведення такої перевірки.

Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: - направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; - копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Порядок та особливості проведення документальної невиїзної перевірки визначені у статті 79 ПК України.

Так, згідно з пунктом 79.1 статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.

Згідно пункту 78.4 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Пунктом 42.2 статті 42 ПК України передбачено. що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

З системного аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законодавством спосіб до її початку. Невиконання вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків.

Поряд з цим, оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.08.2019 року у справі №520/8681/18.

З матеріалів справи вбачається, що наказ відповідача від 18.09.2018 року №14146, яким призначено проведення перевірки позивача та повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки були направленні позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення 18.09.2018 року за адресою: АДРЕСА_3 .

Проте, вказані документи не були врученні позивачу та повернуті поштовим відділенням, у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що підтверджується даними довідки форми Ф20 (а.с. 145, том 1).

Відповідно до п. 116 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою КМУ від 05.03.2009 року № 270, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення «EMS» - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод.

Пунктом 117 Правил надання послуг поштового зв`язку визначено, що після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику.

Відповідно до копії наданого поштового відправлення та довідки на ньому форми Ф20 поштове відправлення було повернуто на адресу податкового органу із відміткою за терміном зберігання, тобто після закінчення місячного терміну зберігання у поштовому відділенні.

Таким чином, проведення документальної позапланової невиїзної перевірки тривалістю 10 робочих днів розпочалося з 28.09.2018 року, незважаючи не те, що у контролюючого органу були відсутні докази про отримання позивачем копії наказу та повідомлення про проведення такої перевірки.

Враховуючи строки проведення перевірки та час на поштовий обіг суд дійшов висновку, що поштове відправлення повернулось до контролюючого органу вже після проведення перевірки позивача та оформлення її результатів.

Вказаний висновок узгоджується із інформацією викладеною в акті перевірки від 19.10.2018 року №4126/26-15-42-05/, в якому зазначено лише про направлення копії наказу та повідомлення надіслано рекомендованим листом з повідомлення про вручення на податкову адресу платника податків, про повернення поштового відправлення в акті інформація відсутня.

Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими платник має бути обізнаним, а й отримання ним зазначених відомостей.

Відмітка на конверті щодо причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є достатнім доказом інформування позивача про проведення перевірки. Позначення «за закінченням терміну зберігання» не розкриває справжні причини, з яких рекомендований лист не був вручений адресату, та не свідчить про відмову адресата отримати лист.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постановах Верховного Суду від 05.05.2018 у справі № 810/3188/17, та від 01.10.2019 у справі №640/21360/19.

Оскільки, відповідач станом на 28.09.2018 року (початок проведення перевірки) не мав доказів отримання платником податків копії наказу та повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки, суд дійшов висновку, що контролюючий орган не мав права приступити до проведення документальної виїзної перевірки позивача.

Викладене, призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків, у зв`язку з чим, суд вважає наявними підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Водночас, відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Зі сталою практикою Європейського Суду, держава-відповідач нестиме відповідальність за Конвенцією за порушення прав людини, спричинені діями її представників при виконанні ними своїх службових обов`язків (див., наприклад, рішення у справі «Крастанов проти Болгарії» (Krastanov v. Bulgaria), заява № 50222/99, п. 53, від 30 вересня 2004 року). Проте держава також нестиме відповідальність, якщо її представники перевищують межі своїх повноважень або діють всупереч інструкціям (див. рішення у справах «Молдован та інші проти Румунії (№ 2)» (Moldovan and Others v. Romania (no. 2), заяви №№ 41138/98 і 64320/01, п. 94, ECHR 2005-VII (витяги), та «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), від 18 січня 1978 року, п. 159, Series А № 25). Для того, щоб встановити, чи можна покласти на державу відповідальність за незаконні дії її представників, вчинені поза межами виконання ними службових обов`язків, Суду необхідно дослідити всю сукупність обставин і розглянути характер та контекст поводження, про яке йдеться (див. стосовно статті 2 Конвенції рішення у справі «Сашо Горгієв проти Колишньої Югославської Республіки Македонії» (<…>), заява № 49382/06, п. 48, ECHR 2012 (витяги)).

Словосполучення «відповідно до закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (див. з-поміж інших джерел п. 55 рішення Суду у справі «Kopp проти Швейцарії» від 25.03.1998 року (Reports of Judgment sand Decisions 1998-II)).

Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (див. п. 39 рішення Суду у справі «C.G. and Others проти Болгарії» від 24.04.2008 (справа № 1365/07)). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (див. п. 46 рішення Суду у справі «P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства» (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX)).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 73, від 15 вересня 2009 року). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), заява №38767/07, п. 74, від 18.10.2011 року). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII), а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (Рішення Європейського прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року).

Суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та необхідні докази, які свідчать про обґрунтованість заявлених позовних вимог, які під час вирішення справи знайшли своє підтвердження. Відповідачем суду протилежного не доведено, не надано достатніх та переконливих доказів у підтримку своєї позиції щодо предмету адміністративного позову.

Суд, відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем, відповідно до квитанції від 01.03.2019 року № 30 та квитанції 0.0..1 від 22.03.2019 року, сплачено судовий збір у розмірі 11 526, 00 грн. Відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 11 526, 00 грн.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу ДПС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 року.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №012345405 від 04.12.2018 року.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 року.

5. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 року.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 11 526, 00 (одинадцять тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 10.02.2022 року.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ,

адреса: АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_1 ;

Відповідач: Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС,

адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ ВП 44116011.

Суддя В.І. Келеберда