Справа № 182/2934/21
Суддя: Кобеляцька-Шаховал І. О.
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 182/2934/21
Провадження № 2-а/0182/5/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21.02.2022 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Гавриленко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенанта поліції Демченка Руслана Олександровича, треті особи та Департамент патрульної поліції Національної поліції України та Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач по справі звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з адміністративним позовом до інспектора Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенанта поліції Демченка Руслана Олександровича та Департамента патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Свої вимоги мотивує тим, що 29 квітня 2021 року інспектором Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенант поліції Демченко Руслан Олександрович, 1 батальйон, 3 рота, відносне нього була складена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАН № 4136400 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 1 700 грн., з підстав перевищення дозволеної швидкості в населеному пункті, яка вимірювалась лазерним вимірювачем TRUCAM ТС 000429. З даною постановою він категорично не згоден, оскільки вона винесена інспектором Демченко Р.О. незаконно та безпідставно. Так, 29 квітня 2021 року, він на своєму автомобілі, номерний знак НОМЕР_1 рухався трасою м 04, поза населеного пункту, після м.Олександрія в бік м.Сміла, з дозволеною, відповідно до встановлених знаків та дорожньої розмітки, передбаченої п.ґ ст.12.6 ПДР України, швидкістю. Оскільки, відповідно до п. ґ ст. 12.6 ПДР України, поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю іншим транспортним засобам на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год, моя швидкість складала 100 км/год. На вимогу Інспектора Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенант поліції Демченко Руслана Олександровича, 1 батальйон, 3 рота, я зупинився, та пред`явив усі необхідні документи. Причиною запинки було названо перевищення швидкості в межах населеного пункту м.Олександрія (позначеного дорожнім знаком 5.54 «Початок населеного пункту»), яке, начебто, зафіксоване лазерним вимірювачем TRUCAM ТС 000429, який інший поліцейський тримав у руках. Він пояснив, що швидкість руху по автодорозі не перевищував, а рухався в потоці автомобілів, із допустимою швидкістю. Відповідач, не зважаючи на його пояснення, розпочав одноособово розглядати справу про притягнення його до адміністративної відповідальності на місці зупинки автомобілю, а не за місцезнаходженням органу, який уповноважений розглядати такі справи, чим позбавив його можливості скористатися в повному обсязі своїми правами, передбаченими ст.268 КУпАП, та порушив вимоги щодо процедури розгляду справи, проігнорувавши порядок, встановлений ст.ст.278, 279 КУпАП, а також порушив ч.1 ст.40 ЗУ «Про Національне поліцію». Жодного доказу порушення ним ПДР в частині перевищення швидкості йому продемонстровано не було, він взагалі не впевнений у його наявності у відповідача. Пункт 1.10 ПДР України визначає значення термінів, зокрема: населений пункт забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються дорожніми знаками 5.45 «Початок населеного пункту», 5.46 «Кінець населеного пункту», 5.47 «Початок населеного пункту», 5.48 «Кінець населеного пункту». Водночас, п. 12.4 ПДР України передбачає, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. Частина 4 статті 122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину. Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні. Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. В розумінні статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності посилань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення. Із змісту оскаржуваної постанови слідує, що він в «населеному пункті» порушив швидкісний режим, визначений п. 12.4 ПДР України на 50 км/год. При цьому, в оскаржуваній постанові відповідач послався лише на єдиний доказ, який підтверджує обставини щодо перевищення швидкості руху транспортним засобом під керуванням позивача в зоні «населеного пункту» це здійснення вимірювання швидкості руху приладом ТruСаmТС000429. В складеній відповідачем постанові відсутні посилання на докази місцезнаходження дорожнього знаку «5.45» «Початок населеного пункту» та зони його дії в кілометровій відмітці вказаної автодороги, що, на його думку, могло б дати змогу встановити фактичні обставини щодо вчинення правопорушення. Відтак, вважає, що відповідач, який розглянув справу, не виконав вимоги щодо посилання у постанові про накладення стягнення на докази, які в повній мірі підтверджують факт скоєння ним адміністративного правопорушення. Разом з тим, відповідно до положення ст.40 Закону України «Про Національну поліцію», якою передбачено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичне фото - і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото - і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Але здійснення фіксації правопорушення, яке він, начебто, скоїв, відбувалося не в автоматичному режимі - прилад TruCam ТС000429 знаходився в руках в іншого співробітника поліції. Крім того, контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак « 5.70»), позаяк, вказане обумовлено ч.2 ст.40 ЗУ «Про Національну поліцію», згідно якої інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехнічну і відеотехнічну фіксацію повинна бути розміщена на видному місці. Відповідно до Правил дорожнього руху, знак 5.70 «Фото, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху», інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів. Натомість, такого знаку ніде не було встановлено, а постанова не містить інформації стосовно доказу, яким би підтверджувались обставини стосовно розміщення на вказаному відрізку дороги дорожнього знаку «5.70», лише за наявності якого можливе монтування/розміщення автоматичної фототехніки і відеотехніки щодо фіксації обставин порушення правил дорожнього руху, в тому числі, і швидкісного режиму. Відповідно до ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р; п.75 рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р; п.52 рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 року). Відповідно до висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року у справі № 5-рп/2015, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. Через процесуальні порушення, допущені при розгляді справи, тобто неналежну процесуальну форму дій інспектора поліції та недодержанням вимог КУпАП України відповідачем, йому було винесено постанову і розглянуто її на місці, а не в адміністративно-територіальній одиниці, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. Постанова не містить інформації про докази його, нібито, правопорушення, не містить свідчень свідків, хоча він намагався їх залучити, оскільки в автомобілі, крім нього, знаходилась ще одна особа, яка також має посвідчення водія. Відповідач не надав жодних законних доказів його, нібито, порушення, що суперечить ст.251 КУпАП, яка чітко визначає, що «доказами в справі про адміністративне правопорушення є: «…показання свідків, потерпілих, технічних приладів…що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису…». На наполегливу вимогу навести фактичні докази його, нібито правопорушення, та зауваження, що його бездоказове припущення не є законним приводом для притягнення його до адміністративної відповідальності, відповідач не надав жодних пояснень. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та визначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлюваних останнім доводів. Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Статтею 33 КУпАП визначено, що при накладенні стягнення враховуються: характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При винесенні постанови по справі про адміністративне правопорушення суб`єктом владних повноважень не дотримано вимоги зазначених вище норм, що порушило його законні права та інтереси, не надано йому можливості організувати свій захист, та не наведено, на підставі яких доказів його визнано винним у вчиненні порушення. За таких обставин звернувся до суду і просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі від 29.04.2021 року, серія ЕАН № 4136400, винесену Інспектором Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенантом поліції Демченко Руслан Олександрович, 1 батальйон, 3 рота. Та стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року по даній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу було запропоновано надати до суду відзив на позовну заяву (а.с.32-33).

Скориставшись своїм правом, відповідач надав відзив на позовну заяву (а.с.52-63), в якій з позовними вимогами не погодився та просив в задоволенні позову відмовити.

У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач та третя особа до суду не з`явились також. Про розгляд справи повідомлялись належним чином судовими повістками з поштовими повідомленнями. Про причину неявки до суду не повідомили, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи, або розгляд справи у свою відсутність до суду не надали.

Відповідно до ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст.55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Судом встановлено, що 29 квітня 2021 року на позивача ОСОБА_1 інспектором Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенантом поліції Демченко Русланом Олександровичем складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН № 4136400 (а.с.10). В даній постанові зазначено, що 29.04.2022 року, об 11.47.29 год., ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Infiniti», д/н НОМЕР_1 , в населеному пункті м.Олександрія (позначеного дорожнім знаком 5.45. Початок населеному пункту)., де дозволена швидкість руху 50 км/год, рухавася зі швидкістю 104 км/год, чим порушив п.12.4 ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 4 статті 122 КУпАП (а.с.10).

Однак, жодних належних доказів, які б підтверджували факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення, відповідачем до суду не надано. На диску, наданому відповідачем, видно лише автомобіль позивача, який рухався по дорозі. Але що це за дорога, по якому населеному пункту вона проходить, на відео не видно. Як не видно й самого знаку про обмеження швидкості. Крім того, відповідачем не надано й належного та допустимого доказу руху позивача саме з тією швидкістю, яка зафіксована в постанові. А сама постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Ця постанова є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17.

Згідно зі ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, порушень ПДР України з боку позивача по справі відповідачем належним чином не доведено.

Згідно з п.10 розділу III Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.11.2015 року за № 1408/27853, поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 „Про практику застосування «судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті», зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався порушник чи встановлених останнім доводів.

За таких обставин суд не вбачає в діях позивача ознак правопорушення, за яке 29.04.2021 року, об 11.52.16 год., на нього було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАН № 4136400, інспектором Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенантом поліції Демченко Русланом Олександровичем і вважає за необхідне скасувати вищевказану постанову як незаконну.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно зі ст.7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою, відповідно до закону, кримінальної відповідальності.

Вимогами статті 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з пункту 1 статті 247 КпАП України, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Відповідно до статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Отже, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт скоєння адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду відповідачем не надано належних та допустимих доказів того факту, що на час складання спірної постанови позивач, дійсно, порушив ПДР. Тому, на думку суду, оскаржувана постанова була винесена відповідачем передчасно.

Керуючись ст.ст.6, 12, 19, 46, 77, 78, 90, 243, 245, 251,252, 257, 268, 271, 280, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенанта поліції Демченка Руслана Олександровича, треті особи та Департамент патрульної поліції Національної поліції України та Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 29.04.2021 року серії ЕАН № 4136400, винесену інспектором Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенантом поліції Демченко Русланом Олександровичем.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення закрити.

В інших позовних вимогах - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його складення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал