Справа № 380/6654/21
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/6654/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Максимович А.Я.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Ільницького О.В.,

представника відповідача Лозинського Б.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові , місцезнаходження: 79008, м. Львів, Кривоноса, 6 (далі відповідач) в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові від 19.03.2021 № 143-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділ розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові або на рівнозначній посаді з дати незаконного звільнення - 20.03.2021;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у місті Львові на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення - 20.03.2021 до дати винесення рішення про поновлення.

Ухвалою від 23.04.2021 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі.

Ухвалою від 19.07.2021 суд витребував докази від відповідача.

Ухвалою від 09.12.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не запропонував вакантні посади ні самостійно на підставі закону, ні за результатами розгляду звернення позивача, що свідчить про порушення вимог частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в частині додержання гарантій трудових прав службовця при звільненні. Позивач зазначив, що в організаційній структурі Територіального управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у місті Львові займана позивачем посада залишилась, проте змінилась її назва. Позивач вважає, що про відсутність реального скорочення займаної ним посади свідчить відсутність зміни напрямів, завдань і повноважень органу та відсутність фактичного скорочення основних функціональних посад слідчих та оперуповноважених. Відтак, на думку позивача, припинення державної служби та звільнення за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців є необґрунтованим та непропорційним.

28.05.2021 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що скорочення посади у зв`язку з введенням нової категорії посад та звільнення у зв`язку зі зміною істотних умов не є тотожними та не взаємопов`язані. Згідно зі змінами до штатного розпису посада позивача слідчий Першого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР у м. Львові підлягала скороченню. Відтак відповідач правомірно звільнив позивача зі служби у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців. Представник відповідача додав, що вакантної посади у ТУ ДБР у м. Львові, на яку б міг бути переведений позивач після звільнення не було. Крім того, позивач мав можливість взяти участь у конкурсі на зайняття посад у ТУ ДБР у м. Львові.

21.07.2021 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що необхідним для встановлення наявності чи відсутності підстав для звільнення позивача зі служби за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» є порівняння посадових обов`язків та повноважень за посадою, з якої позивача звільнено, та за посадою, яка введена на її місце у штатний розпис. Відповідач не надав доказів щодо дійсного скорочення посади та її заміни одиницею з відмінним правовим статусом. Крім того, відповідач не довів факту виконання гарантії захисту від незаконного звільнення в частині пропозиції іншої рівнозначної посади одночасно з попередженням про звільнення.

25.08.2021 представник відповідача подав до суду додаткові пояснення, в яких здійснив посилання на судову практику.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Просили суд позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач проходив службу на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому.

З 08.07.2020 позивача призначено на посаду слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові в порядку переведення з ТУ ДБР у м. Хмельницькому.

26.10.2020 позивач ознайомився з попередженням про наступне вивільнення від 22.10.2020 №12-12-26860вих20. Згідно з таким попередженням у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові відповідно до наказу від 20.10.2020 № 198 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік», позивача попереджено про наступне скорочення посади слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, яку він обіймає, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення такого попередження. Вказано, що позивача буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з частиною четвертою зазначеної статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

19.02.2021 відповідач прийняв наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » № 35-о/с, яким припинено державну службу та звільнено позивача з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділ розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові 19.02.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.

У зв`язку із відсутністю позивача на роботі в день звільнення через тимчасову втрату працездатності, наказом відповідача від 01.03.2021 № 121-о/с внесено зміни у наказ від 19.02.2021 № 35-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині перенесення дати звільнення позивача після закінчення періоду тимчасової непрацездатності на перший робочий день.

Листом від 16.03.2021 № Д-1329/12-06/21 відповідач на заяву позивача від 19.02.2021 про застосування законодавства про працю та державну службу щодо забезпечення трудових прав і гарантій, надання згоди на переведення на посаду слідчого, проходження військово-лікарської комісії та з інших питань повідомив позивача про відсутність підстав для направлення його для проходження військово-лікарської комісії та наступного призначення шляхом переведення на посади рядового і начальницького складу.

Наказом відповідача «Про звільнення ОСОБА_1 » від 19.03.2021 № 143-о/с (далі оскаржений наказ) припинено державну службу та звільнено позивача з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділ розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові 19.03.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Вважаючи наказ відповідача «Про звільнення ОСОБА_1 » від 19.03.2021 № 143-о/с протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Профільним законом, який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань є Закон України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII (далі Закон України № 794-VIII).

Відповідно до статті 1 вказаного Закону Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України № 794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (частина друга статті 14 Закону України №794-VIII).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон України № 889-VIII).

Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону України № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються вказаним Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих згаданим Законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

В силу пункту 4 частини першої статті 83 Закону України № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Приписами частини першої статті 87 Закону України № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої вказаної статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої зазначеної статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої вказаної статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Надаючи оцінку аргументам позивача щодо відсутності підстав для звільнення його із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої 87 Закону України № 889-VIII у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби, суд вказує таке.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону України № 889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади») процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої такої статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої вказаної статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» внесені зміни та доповнення до Закону України № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень статті 83 Закону України № 889-VIII (у редакції, що діє з 19.09.2019) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-IX частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту:

« 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Тобто вжите у частині третій статті 87 Закону України № 889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 29.12.2021 у справі №420/3825/20.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону України №889-VIII.

Водночас служба в ДБР є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.

До працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР (частини перша, друга статті 14 Закону України № 794-VIII).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 12 Закону України № 794-VIII переліки посад у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами згідно з пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначає Директор ДБР.

При цьому, частиною другою статті 9 вказаного Закону врегульовано, що гранична чисельність центрального апарату та територіальних управлінь ДБР становить 1 тисячу 600 осіб.

Визначення слідчого міститься у пункті 17 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України та означає службову особу органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої таким Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Слід зазначити, що чинним законодавством імперативно не встановлено, до якої категорії посад має належати посада слідчого.

Суд вказує на те, що посада займана позивачем (Перший слідчий відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері сужбової діяльності та корупції) відносилась до категорії державної служби «В», що підтверджується посадовою інструкцією.

У цьому контексті суд зазначає, що згідно з інформаційною довідкою відповідача від 27.09.2021 відповідно до Переліку посад державної служби, що прирівнюється до відповідних підкатегорій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15, посада слідчого (статус державна служба) прирівнюється до посади спеціалістів державних органів (підкатегорія В3). Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 198 «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік», зокрема, посаду державної служби «слідчий Першого слідчого відділу (відділ розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції слідчого управління» з 01.03.2021 виведено зі штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові та введено посади слідчих зі статусом осіб рядового і начальницького складу. У зв`язку з такими змінами, у діючому штатному розписі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові посади державної служби підкатегорії В3 відсутні (у тому числі і станом на 19.03.2021).

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивача про необхідність порівняння посадових інструкцій за займаною позивачем посадою і посадою, яка введена внаслідок змін у штатному розписі.

За ініціативою суб`єкта призначення відповідно до частини першої статті 87 Закону України №889-VIIІ однією з підстав для припинення державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Наведене підтверджує можливість суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу з будь-яким державним службовцем.

На момент прийняття оскарженого наказу діяла редакція Закону України №889-VIІI, яка чітко врегульовувала процедуру звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Так, за змістом частини першої статті 87 Закону України № 889-VIIІ скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Разом з цим, слід зауважити, що аналіз положень Закону України № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оскаржуваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 28.07.2021 у справі №640/11024/20.

Зважаючи на викладене, враховуючи зміни до штатного розпису в частині скорочення займаної позивачем посади слідчий Першого слідчого відділу (відділ розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, суд погоджується із позицією відповідача щодо наявності підстав для звільнення позивача зі служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України №889-VIIІ.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд при розгляді справи враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові від 19.03.2021 № 143-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » виданий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому є правомірним та не підлягає скасуванню.

З огляду на похідний характер позовних вимог про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, такі не підлягають до задоволення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, - відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 28 лютого 2022 року.

Суддя Мричко Н.І.