Справа № 380/5536/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 380/5536/21 пров. № А/857/175/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Шевчук С.М.

за участі секретаря судового засідання Лутчин Н.М.,

представника позивача: не з`явився

представника відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 380/5536/21 за адміністративним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Яворівської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська державна лісовпорядна експедиція Українського державного проектного лісовпорядного об`єднання Державного агентства лісових ресурсів України, Завадівська сільська рада Яворівського району Львівської області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,

суддя в 1-й інстанції Сасевич О.М..,

час ухвалення рішення 03.11.2021.

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та з урахуванням заяви про зміну предмету позову просили:

-визнати протиправними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою: від 07.10.20р. №1434-УБД; від 02.10.20р. №1314-УБД; від 02.10.20. № 1315-УБД;

-зобов`язати Яворівську міську раду прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_2 , іпн: НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , іпн: НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , іпн: НОМЕР_3 , на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 2,00 га кожному за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території села Завадів Яворівської ОТГ Львівської області.

На обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що вони як учасники бойових дій звернулися до Завадівської сільської ради Яворівського району Львівської області про погодження виділення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства площею 2 га на території сільської ради, що сільською радою було погоджено. В подальшому звернулися до відповідача з клопотаннями про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення таких земельних ділянок. Однак, наказами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 07.10.2020 року №1434-УБД; від 02.10.2020 року №1314-УБД; від 02.10.2020 року №1315-УБД їм було відмовлено в цьому.

Вважають, що відповідач безпідставно вказав про віднесення бажаних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, розпорядження якими не відноситься до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, оскільки позивачами з`ясовано, що в дійсності такі земельні ділянки (які вони мали намір відвести у власність) не перебувають у межах лісового господарства. Таким чином, на переконання позивачів, зазначена в спірних рішеннях підстава для відмови в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою є необґрунтованою, а відмови є неправомірними.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Яворівської міської ради Львівської області, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів, Львівської державної лісовпорядної експедиції Українського державного проектного лісовпорядного об`єднання Державного агентства лісових ресурсів України, Завадівської сільської ради Яворівського району Львівської області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання до вчинення дій відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що матеріалами справи підтверджується те, що спірні землі не надані та не використовуються для потреб лісового господарства, а відтак за ознаками, визначеними ч. 1 ст. 55 ЗК України, не відносяться до земель лісогосподарського призначення. Апелянт вважає, що з цих та інших підстав судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися до Завадівської сільської ради Яворівського району Львівської області зі заявами від 15.10.2019 року про погодження виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га кожному на території Завадівської сільської ради.

Із наявних у справі копій схем розташування бажаних для отримання позивачами у власність земельних ділянок вбачається погодження такого виділення головою Завадівської сільської ради Яворівського району Львівської області, про що свідчить його підпис та печатка сільської ради.

Також матеріалами справи підтверджується, що в подальшому позивачі звернулися з клопотаннями від 03.09.2020 року до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 2,00 га кожному на території Завадівської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Наказами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 07.10.2020 року №1434-УБД, від 02.10.2020 року №1314-УБД, від 02.10.2020 року №1315-УБД, відповідно до ст.ст. 15-1, 118, 122, 123 Земельного кодексу України, Положення про Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, затверджене наказом Держгеокадастру від 17.11.2016 року №308, було відмовлено позивачам у наданні дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення власність земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з підстав віднесення запропонованих ділянок до земель лісогосподарського призначення. Як указано в наказах, розпорядження такими землями не відноситься до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Львівській області відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України.

Також у матеріалах справи наявні звернення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Львівської державної лісовпорядної експедиції від 27.01.2021 року, в яких заявники просять повідомити чи пропоновані ними до відведення земельні ділянки знаходяться на землях лісогосподарського призначення та призначені для ведення лісового господарства, а також чи вони знаходяться в межах лісового господарства.

Листами від 10.02.2021 року №40/01-04, №39/01-04, №41/01-04 Львівська державна лісовпорядна експедиція Українського державного проектного лісовпорядного об`єднання Державного агентства лісових ресурсів України поінформувала запитувачів про те, що згідно з наданими графічними матеріалами земельні ділянки не відносяться до лісового фонду ДП «Рава-Руське лісове господарство Львівського ОУЛМГ» чи до лісового фонду Яворівського ДЛГП ОКСЛГП «Галсільліс».

Відтак, вважаючи накази від 07.10.2020 року №1434-УБД, від 02.10.2020 року №1314-УБД, від 02.10.2020 року №1315-УБД такими, що порушують їх права та інтереси, оцінюючи їх як протиправні, позивачі оскаржили їх до суду за цим позовом, стверджуючи про безпідставне віднесення бажаних ділянок до земель лісогосподарського призначення та відсутність перешкод для їх відведення у власність для ведення особистого селянського господарства.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що законом не передбачене право громадян України на отримання у власність в порядку безоплатної приватизації земель такої категорії (лісогосподарського призначення), а зміна їх цільового призначення може відбуватися лише у спеціальному порядку та за рішенням компетентного органу. У зв`язку з чим, прийшов до висновку, що відповідачем було правомірно відмовлено позивачам у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства з огляду на те, що такі землі відносяться до категорії земель лісогосподарського призначення.

Наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з урахуванням наступного.

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ст. 13 Конституції України).

Земельні відносини в України визначені та врегульовані Конституцією України, Земельним кодексом України (далі - ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельні відносини визначені, як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) (ст. 2 ЗК України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ст.19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно частини 3 статті 78 ЗК України визначено, що земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Пунктом «б» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а)приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б)одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в)одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Стаття 118 ЗК України визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Так, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства відповідач зіслався на те, що такі землі відносяться до категорії земель лісогосподарського призначення.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Земельного кодексу України, до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Згідно з п. «е» ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, однією з категорій земель України за основним цільовим призначенням є землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Земельного кодексу України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Згідно з п. «г» ч. 4 ст. 83, п. «ґ» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, до земель комунальної та державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 20 Земельного кодексу України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до ч. 7 цієї ж статті, зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що громадяни України не мають право набувати у власність земельні ділянки лісогосподарського призначення в порядку безоплатної приватизації, а зміна цільового призначення такої категорії земель провадиться винятково за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Земельного кодексу України, Державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Відповідно до ст. 194 Земельного кодексу України, призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», Державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про Державний земельний кадастр», облік земель у Державному земельному кадастрі здійснюється за кількістю та якістю земель і земельних угідь.

Пунктом 3 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051 визначено, що Державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях. Документи в паперовій формі, які створюються під час ведення Державного земельного кадастру, зокрема, довідки, що містять узагальнену інформацію про землі (території), створюються шляхом роздрукування їх електронної (цифрової) форми за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Згідно з п.п. 12, 13 Порядку №1051, відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом. Відомості Державного земельного кадастру підлягають відображенню у документах Державного земельного кадастру.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Надання/відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.

В межах спору, що виник між сторонами у цій справі, оцінка судом надається підставам відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою.

Невідповідність місця розташування земельної ділянки має бути пояснена вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанова від 24 січня 2019 року (у справі №806/2981/17), від 24 січня 2019 року (у справі №806/2978/17), від 29.04.2020 (у справі № 820/4932/18).

Матеріали справи містять листи Відділу в Яворівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 17.09.2020 року №2283/419-20-0.36, №2284/419-20-0.36, №2282/419-20-0.36, з витягами з Державного земельного кадастру та викопіюваннями з кадастрової карти щодо земельних ділянок, пропонованих позивачами до відведення для ведення особистого селянського господарства.

У доданій інформації щодо земельних ділянок, які розташовані в межах :01:000, вказується, що цільове призначення ділянки «16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)», а за даними згідно форми 6-зем земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, державної власності, з наявними на ній деревною та чагарниковою рослинністю.

Відтак, суд першої інстанції вірно вказав на те, що відомості Львівської державної лісовпорядної експедиції Українського державного проектного лісовпорядного об`єднання Державного агентства лісових ресурсів України про те, що такі ділянки не відносяться до лісового фонду ДП «Рава-Руське лісове господарство Львівського ОУЛМГ» чи до лісового фонду Яворівського ДЛГП ОКСЛГП «Галсільліс», не впливають на правомірність оспорюваних рішень, оскільки землі лісогосподарського призначення (як і інших категорій) можуть перебувати в запасі як такі, що не надані у власність чи користування. Крім цього, отримана інформація від Львівської державної лісовпорядної експедиції не може змінювати відомості Державного земельного кадастру щодо категорії відповідних земель за цільовим призначенням, об`єктивність і достовірність яких не спростована судовим рішенням.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що матеріалами справи підтверджується, що бажані для відведення позивачам земельні ділянки входять до земель, які за цільовим призначенням відносяться до земель лісогосподарського призначення, що засвідчується відомостями Державного земельного кадастру.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відмовляючи у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, відповідач діяв обґрунтовано, добросовісно та законно, в оскаржуваному наказі наведені належні мотиви та причини такої відмови.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.3 ст.243, ст.139, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 380/5536/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 24 лютого 2022 року