Справа № 264/6191/21
Суддя: Кузнецов Д. В.
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 264/6191/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2022 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області за головуванням судді Кузнецова Д.В., за участю секретаря судового засідання Дереклєєвої А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу поліції №4 (смт.Мангуш) Маріупольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, третя особа Головне управління Національної поліції України в Донецькій області, про визнання незаконною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся із адміністративним позовом до Відділу поліції №4 Маріупольського РУП ГУ НП України в Донецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО №4690059 від 26.08.2021 року, винесеної поліцейським Відділу поліції №4 (Мангушський) Маріупольського РУП ГУ НП України в Донецькій області сержантом Осіповим О.О., про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 гривень, а також стягнення на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 2000 гривень, витрат на правову допомогу в сумі 3800,00 грн.

Адміністративний позов обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки порушень правил дорожнього руху з його боку допущено не було. Зазначає, що позивач має посвідчення водія категорії «В» та в день складання постанови він рухався на своєму автомобілі марки KIA модель CEED, державний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску, маса якого без навантаження становить 1367 кг, повна маса 1780 кг. Під час руху позивач перебував в автомобілі без навантаження, здійснюючи рух з причепом марки Hobby, модель 520, маса якого без навантаження за даними свідоцтва складає 750,00 кг, повна маса причепу 1100кг. Наполягає на тому, що в його діях не має складу правопорушення, оскільки пунктом 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року №340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» водіям транспортних засобів категорій В, С1, С, D1 і D дозволяється керувати такими засобами також з причепом, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кілограмів. При цьому водіям транспортних засобів категорії В дозволяється керувати такими засобами з причепом, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кілограмів, але не перевищує маси автомобіля без навантаження, і загальна дозволена максимальна маса такого транспортного засобу і причепа не перевищує 3500 кілограмів.

Вирішуючи питання про притягнення до адміністративної відповідальності працівник поліції діяв упереджено, допустив необ`єктивне рішення. Для встановлення можливого порушення в діях позивача, працівник поліції, враховуючи різні вимоги нормативно-правових актів, мав би провести процедуру зважування для встановлення точної маси транспортного засобу та причепу, адже відповідно до відомостей, наявних в свідоцтвах про реєстрацію, розбіжність в масі між повною масою та масою без навантаження в причепа Hobby, модель 520, складає 1100-750=350 кг, що є істотною обставиною, та приблизно або візуально не може бути перевірена. Однак відомості про процедуру зважування відсутні, також відсутнє посилання на положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року №340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами». На підставі цього постанову працівника поліції вважає незаконною та просить її скасувати.

Також вказує, що незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальності змінили його психічний та емоційний стан, він втратив відчуття захисту з боку співробітників поліції, має постійний стан тривоги, підвищений рівень стресу, пригнічений психоемоційний стан, відчуває себе приниженим та звинуваченим в тому, чого не вчиняв. Посилаючись на положення ст.56 Конституції України, ст.22 КАС, ст.23, 1166, 1167, 1174 ЦК заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінює в 2000,00 грн., які просить стягнути з відповідача на свою користь, а також витрати на правову допомогу в сумі 3800,00 грн.

Позивач в судове засідання не прибув. Від його представника надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без їх присутності в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву або заяв по суті позову не направив, свого ставлення до позову не висловив.

Представник третьої особи також в судове засідання не прибув. Про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позов не направив, свого ставлення до позову не висловив. Водночас 09.10.2021 року направив до суду письмове клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи, призначеної на 08.10.2021 року для підготовки документів та правової позиції, відзиву і доказів, а також викликати та допитати в якості свідка сержанта поліції ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ). Проте заявлений відповідачем свідок в жодне судове засідання не прибув, на виклики суду не реагував.

Розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження.

Оскільки позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та сторони не прибули в судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, для розгляду справи немає перешкод та її розгляд здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ч.9 ст. 205 КАС України.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО № 4690059 від 26 серпня 2021 року поліцейським Відділу поліції №4 (Мангушський) Маріупольського РУП ГУ НП України в Донецькій області сержантом Осіповим О.О. було притягнуто позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КпАП України, а саме за те, що він 26.08.2021 року о 20:19 год. в с.Агробаза, траса Одеса-Меітополь-Новоазовськ 635 км., керуючи транспортним засобом KIA CEED, державний номер НОМЕР_1 з причепом Hobby 520 АН1048ХF, повна маса якого складає 1100 кг, не маючи посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив пункт п.2.1. а ПДР керування ТЗ особою, яка не має право керування таким ТЗ, за що накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.

При вирішенні спору щодо законності винесеної постанови суд виходить з наступних положень законодавства.

Пунктом 2.1. а Правил дорожнього руху, затвердженого постановою КМУ від 10 жовтня 2001 р. № 1306, наказано водію механічного транспортного засобу мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Пунктом 2.13 ПДР регламентовано, що транспортні засоби належать до категорії «В» - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми, состав транспортних засобів з тягачем категорії В та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів.

Водночас пунктом 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року №340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» передбачено, що водіям транспортних засобів категорій В, С1, С, D1 і D дозволяється керувати такими засобами також з причепом, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кілограмів. При цьому водіям транспортних засобів категорії В дозволяється керувати такими засобами з причепом, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кілограмів, але не перевищує маси автомобіля без навантаження, і загальна дозволена максимальна маса такого транспортного засобу і причепа не перевищує 3500 кілограмів.

Отже вказані норм чинного законодавства, які за своєю юридичною силою є рівними нормативно-правовими актами постанови КМУ (підзаконними нормативними актами), по різному врегульовано правила та допуск громадян до керування транспортними засобами з причепом: в одному випадку - дозвільна маса причепу має не перевищувати 750 кг, а в другому випадку може перевищувати 750 кілограмів, але не перевищувати маси автомобіля без навантаження, і загальну дозволену максимальну масу такого транспортного засобу і причепа не перевищувати 3500 кілограмів.

Згідно з статтею 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50?56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

Тобто відповідними критеріями, за якими визначається якість норми національного права, є такі: доступність норми права, що визначається можливістю фізичних та юридичних осіб, до яких вона звернена, ознайомитись зі змістом норми права; передбачуваність її застосування має місце, якщо її формулювання є достатньо чіткими з урахуванням специфіки відповідних суспільних відносин, зокрема статусів їхніх учасників, щоб дати змогу учасникам суспільних відносин передбачити в розумних межах у світлі особливостей конкретних обставин наслідки, що може потягти за собою те чи інше їх діяння; наявність гарантій проти її свавільного застосування, тобто національне законодавство повинно давати приватним особам належне уявлення про обставини та умови, за яких представники влади мають повноваження вдатись до заходів, що зачіпають права приватних осіб

Окрім наведених рішень Європейського суду з прав людини зазначені принципи «юридичної визначеності й леґітимних очікувань» та «якості закону» були втілені в рішеннях Верховного суду.

У постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 492/446/15-а (провадження № 11-611апп18) Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи необхідність відступу від позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13, також врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Аналогічний висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18, де найвищий судовий орган влади зазначив, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 (провадження № 11-555заі18), із посиланням на положення ст. ст. 1, 8, 92 Конституції України, а також на ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у різних сферах державного регулювання органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Цей принцип також неодноразово був застосований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду під час вирішення спорів у соціальній сфері, зокрема, у постановах від 13.02.2018 у справі № 580/122/17, від 20.02.2018 у справі № 576/1724/17, від 20.02.2018 у справі № 679/761/15-а, від 27.02.2018 у справі № 642/3284/17, від 27.02.2018 у справі № 227/2360/17, від 17.12.2018 у справі № 344/12315/16-а.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже зважаючи на вказані рішення Європейського суду з прав людини та правові висновки Верховного Суду, викладені в різних постановах, суд доходить висновку, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, в даному випадку вагових обмежень до керування транспортними засобами та причепами, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи, тобто в цій спірній ситуації працівник поліції мав застосувати положення пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року №340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» та дозволити позивачу керувати транспортним засобом KIA CEED, державний номер НОМЕР_1 з причепом Hobby 520 АН1048ХF, повна маса якого складає 1100 кг, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кілограмів, але не перевищує маси автомобіля без навантаження, і загальна дозволена максимальна маса такого транспортного засобу і причепа не перевищує 3500 кілограмів.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст.251 КпАП України передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, вирішуючи питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, відповідачеві слід було довести протиправність дій позивача та наявність правопорушення (проступку), зокрема об`єкт та об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КпАП України, що на думку особи, яка здійснювала розгляд справи про адміністративне правопорушення полягало у порушенні встановлених обмежень по експлуатації та керуванню транспортного засобу із причепом, маса якого перевищує встановлені ліміти для категорії «В», що є порушенням п.2.1.а та п.2.13 ПДР.

При цьому, доведеність вини позивача у вчинених адміністративних правопорушеннях підлягає доказуванню шляхом збирання та перевірки доказів, передбачених ст.251 КпАП України. Зокрема, такими являються будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Крім цього, у відповідності до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується, - повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх. Крім того, у зв`язку з тим, що більшість доказів адміністративної справи, як правило, утворюється та зберігається у суб`єкта владних повноважень, ч. 3 ст. 79 КАС України, зобов`язує відповідача подати до суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Однак, в ході судового розгляду відповідачем жодними належними, достовірним та достатніми доказами не доведено перед судом факту вчинення позивачем зазначеного у оскаржуваній постанові адміністративного правопорушення, зокрема, не представлено віде- або фото фіксації можливого порушення правил дорожнього руху, результатів зважування транспортного засобу та причепу або показів свідків.

Натомість з боку позивача було надано водійські посвідчення категорії В, видане на його ім`я, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу KIA CEED, державний номер НОМЕР_1 , маса якого без навантаження складає 1367 кг, повна маса 1780 кг; свідоцтво про реєстрацію причепу Hobby 520 , маса без навантаження 750 кг, повна маса 1100 кг.

Позивач наполягав на дотриманні встановлених законодавством вагових норм та обмежень, встановлених для експлуатації причепу водіями категорії «В».

Вказана версія подій не була спростована відповідачем, при цьому позивачем доведено наявність у нього необхідних документів, які дозволяють експлуатацію транспортного засобу KIA CEED, державний номер НОМЕР_1 з причепом Hobby 520, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кілограмів, але не перевищує маси автомобіля без навантаження, і загальна дозволена максимальна маса такого транспортного засобу і причепа не перевищує 3500 кілограмів. Не представлення відповідачем належних доказів дійсної ваги транспортного засобу та причепу до нього є однією із підстав для скасування винесеної постанови.

За таких обставин в діях позивача не встановлено складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, а постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності є недоведеною та підлягає скасуванню.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Також Законом України «Про Національну поліцію» та «Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (надалі - Інструкція), затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року N 1395, передбачена можливість застосовувати відеофіксацію обставин правопорушення, в тому числі використовувати відеорегістратори.

В судове засідання не були представлені відповідачем відео- або фото матеріали, інші письмові докази, які б підтверджували обставини виявленого правопорушення та недотримання водієм пунктів 2.1.а, 2.13 ПДР та п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року №340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами».

Отже, до суду будь-яких доказів безпосереднього вчинення правопорушення представлені не були, що є підставою для скасування прийнятої постанови про накладення адміністративного стягнення.

На переконання суду, факт візуального спостереження вчинення адміністративного правопорушення інспектором поліції без забезпечення належних та допустимих доказів, визначених статтею 251 КпАП України, зокрема відео- або фото фіксації всіх суттєвих обставин, не може доводити винуватість особи у вчиненому адміністративному правопорушенні. А відтак, оскільки позивач категорично заперечив факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КпАП України, а відповідач належними та допустимими доказами факту правомірності своєї постанови через доведеність вини позивача у цьому адміністративному правопорушенні не надав, суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова є протиправною, внаслідок чого підлягає скасуванню із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди суд дійшов наступних висновків.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності врегульовані статтею 286 КАС України.

Відповідно до частини 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до даної статті межі втручання суду в дискрецію суб`єкта владних повноважень, якому відповідно до положень КУпАП надано право розглядати справи про адміністративні правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зводяться лише до можливості скасування рішення суб`єкта владних повноважень у зв`язку із його протиправністю внаслідок недоведеності вини особи.

Тобто із даної процесуальної норми вбачається, що до компетенції місцевого загального суду як адміністративного під час розгляду справ про оскарження постанов у справах про притягнення до адміністративної відповідальності належить лише право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. При цьому визнання дій або бездіяльності і так само рішення суб`єкта владних повноважень неправомірним перебуває поза процесуальними рамками місцевого загального суду при розгляді такої категорії справ. Такі дії, відповідно до частини 2 статті 20 КАС України, можуть бути предметом розгляду лише Окружного адміністративного суду.

Проте позивачем не було представлено рішення Окружного адміністративного суду, яким би було встановлено неправомірність дій суб`єкта владних повноважень під час складання та винесення оскарженої постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО №4690059 від 26.08.2021 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн.

А сам факт скасування такої постанови цим рішенням суду не свідчить про автоматичність та преюдиціальність неправомірності дій з боку працівника поліції під час її винесення, оскільки оскаржувана постанова скасовується у зв`язку із недоведеністю вчинення адміністративного правопорушення, при цьому судом не було встановлено фактів невідповідності дій вимогам закону з боку працівника поліції під час складання постанови.

При винесені оскаржуваної постанови працівник поліції діяв в межах наданих законом повноважень щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення.

При цьому судом не встановлено вчинення працівниками поліції будь-яких навмисних дій, про які зазначено в позові, щодо прямого та навмисного порушення психоемоційного стану позивача та впровадження стану тривоги і стресу, розчарування, що б могло призвести до заподіяння моральної шкоди та покладення відповідальності за її відшкодування.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Законом визначено, що обов`язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази.

Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, обов`язок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади виникає саме у держави, а не в органу державної влади, посадовою чи службовою особою якого є особа, чиїми незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдано шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ч.3 ст.23 ЦК України).

Згідно положень ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльність інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків.

Що стосується постанови у справі про адміністративне правопорушення, то статтею 56 Конституції України та ст.1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як вже зазначалось, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі N 920/715/17 та постановах Верховного Суду від 17.10.2019 у справі N 908/2202/18, від 02.03.2020 у справі N 910/434/19 та від 09.04.2020 у справі N 908/690/19.

Таким чином, умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.

Сам факт скасування постанови в адміністративному порядку та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав недоведеності вини особи не є в подальшому безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади.

Виходячи з положень частини 2 ст.20, 286 КАС України, вирішення питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності службових або посадових осіб органів державної влади віднесено до компетенції окружних адміністративних судів, а тому суд в порядку цивільного судочинства не може визнати правомірними чи неправомірними дії або бездіяльність службових або посадових осіб органів державної влади, як суб`єктів владних повноважень, так як визнання неправомірності дій не віднесено до компетенції місцевого адміністративного суду при розгляді справ за ст.286 КАС.

Оскільки рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб вважаються правомірними, поки не встановлено протилежного, а такий факт може бути встановлено лише в порядку адміністративного судочинства окружним адміністративним судом, суд загальної юрисдикції місцевий загальний суд не може робити висновків щодо неправомірності чи протиправності дій або бездіяльності органів державної влади стосовно складання постанови про адміністративне правопорушення.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п.п.5,8 ч.1 ст.23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Положеннями п.5 статті 213 КУпАП та статтею 222 КУпАП органам Національної поліції надано право розглядати справи про адміністративні правопорушення, в тому числі, передбачені ч.2 статті 122 КУпАП, за вчинення якого відносно ОСОБА_3 винесена постанова.

Підзаконними нормативним актами: Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженого наказом МВС від 07.11.2015 № 1395 та Положенням Про патрульну службу МВС, затверджену наказом МВС від 02.07.2015 № 796 визначені повноваження та компетенція поліцейського під час несення служби та виявлення адміністративного правопорушення. Надано право зупиняти водіїв та здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці вчинення, а також накладати адміністративне стягнення.

Тобто в судовому засіданні не доведено, що працівник поліції під час винесення оскаржуваної постанови діяв в порушення діючого законодавства, а його дії носили неправомірний характер.

Виходячи з аналізу вказаного законодавства, позивачем не доведено вчинення неправомірних дій з боку працівника поліції.

Також суд відзначає, що позивач не перебував під судом і слідством, його права не були порушені чи обмежені, він самостійно, реалізуючи своє право на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, звернувся до суду з позовом про скасування постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності. Жодних доказів на підтвердження заподіяння саме діями відповідача позивачу моральної шкоди, неправомірності таких діянь відповідача та наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача позивачем суду не надано.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку.

Відповідно до 72 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ст.73 КАС).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.75).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст..76 КАС).

В обгрунтування позовних вимог про заподіяння моральної шкоди позивач посилався на те, що в результаті притягнення його до адміністративної відповідальності у нього змінився психічний та емоційний стан, він втратив відчуття захисту з боку співробітників поліції, має постійний стан тривоги, підвищений рівень стресу, пригнічений психоемоційний стан, відчуває себе приниженим та безпідставно звинуваченим.

В підтвердження позовних вимог позивачем не надано будь-яких доказів перебування в подібному стані та намагання звернутися за відповідною допомогою до відповідних спеціалістів.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд доходить висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення психоемоційного стану позивача, підвищення рівня стресу, відчуття приниження, та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності.

Сам факт скасування постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, не може вважатися доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди.

На думку суду, за існуючих обставин справи, констатація судом у судовому рішенні факту протиправності та скасування рішення про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО №4690059 від 26.08.2021 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн за частиною 2 статті 126 КУпАП із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , за даних умов є достатньою і справедливою сатисфакцією у зв`язку притягненням останнього до адміністративної відповідальності.

На підставі цього судом не встановлено необхідним умов, передбачених статтею 1174 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки їх обґрунтованість в судовому засіданні не доведена.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Щодо витрат по сплаті судового збору, то сплачений позивачем судовий збір в сумі 554 грн., підлягає частковому відшкодуванню за рахунок відповідача в сумі 277 грн.(554/2) у в`язку із частковим задоволенням позову.

Стосовно правових витрат на адвоката, то відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

4. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинились. (ч. 9 ст. 139 КАС України)

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача було заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 3800,00 грн, та на підтвердження представлено договір про надання правової (правничої) допомоги від 31.08.2021 року, додаткову угоду від 01.09.2021 року та акт приймання-передачі наданих послуг від 01.08.2021 року на суму 3800,00 грн, яка складається з усною консультації 500 грн., підготування доказів, вироблення правової позиції, складання позовної заяви адвокатом 1500,00 грн., а також участь адвоката в судових засіданнях в Іллічівському районному суді м.Маріуполя 1800,00 грн.

Проте як вбачається з матеріалів справи судовий розгляд проводився в порядку спрощеного (письмового) провадження без присутності сторін та без виходу до зали судових засідань. Отже витрати позивача за участь адвоката в судових засіданнях на суму 1800,00 грн. є недоведеними та безпідставними, а обґрунтованими є сума на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Однак з урахуванням часткового задоволення позову понесені позивачем витрати на правову допомогу, мають бути стягнуті з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1000,00 грн., які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись ст. ст. 2,9,242-246 КАС, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу поліції №4 (смт.Мангуш) Маріупольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, третя особа Головне управління Національної поліції України в Донецькій області, про визнання незаконною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати постанову у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО № 4690059 від 26.08.2021 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 126 КпАП України, а справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити.

Стягнути з Відділу поліції №4 (смт.Мангуш) Маріупольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (місцезнаходження: Донецька область, смт.Мангуш, вул. Тітова, 63) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору за подачу позову, в розмірі 277,00 (двісті сімдесят сім) гривень, та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн., а всього 1277,00 (одна тисяча двісті сімдесят сім) грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 23 лютого 2022 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов