Справа № 640/9958/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року м. Київ № 640/9958/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м.Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві щодо не проведення перерахунку відповідно до коригуючої довідки від 01.04.2001 р. за період з 01.04.2001 р. за весь період такої виплати;

- зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 сум щомісячної страхової виплати, відповідно до нової довідки від 01.04.2001 р., переданої ліквідатором ДП «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» за актом №1 прийняття-передачі від 06.12.2019 р., із розрахунку розміру втраченого заробітку, розміру щомісячної страхової виплати 396,79 грн., починаючи з 01.04.2001 р. за весь період отримання такої виплати.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач протиправно не здійснив перерахунок та виплату позивачу недорахованої суми відшкодування втраченого заробітку відповідно до нової довідки від 01.04.2001 р., переданої ліквідатором ВО «Київський радіозавод» за актом №1 прийняття-передачі від 06.12.2019 р., із розрахунку розміру втраченого заробітку, розміру щомісячної страхової виплати 396,79 грн., починаючи з 01.04.2001 р. за весь період отримання такої виплати, а лише здійснено перерахунок з грудня 2016 року по листопад 2019 року, тобто за 3 роки.

Позивач вважає такі дії протиправними, так як відповідно до п. 2 ст. 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 01.04.2001 р., з моменту отримання від роботодавця в установленому порядку документів, що підтверджують право цих осіб (членів їх сімей) на відшкодування шкоди, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2020 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та надати суду у п`ятиденний строк належним чином завірену копію особової справи ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Отримання відповідачем та позивачем копії ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач скористався своїм правом та подав до суду відзив вих. № 33907-11 від 25.06.2020 року на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову з підстав викладених в ньому, оскільки останній діяв у порядку та спосіб визначений законодавством України та зазначив, що виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок (наприклад, за відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років. Отже, керуючись правовою позицією викладеною в п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 року, Фонд соціального страхування України у м. Києві здійснив перерахунок щомісячних страхових виплат за останні три роки з дати передачі скорегованої довідки про втрачений заробіток.

Відповідно до ч.2 ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства позивач 07.09.2020 подав до суду відповідь на відзив де виклав свої заперечення та мотиви їх відхилення, зазначив, що твердження відповідача, викладені у відзиві, не відповідають дійсності та є необгрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наявних у справі матеріалів.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, з урахуванням доводів позовної заяви та відзиву на позовну заяву, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Обставини встановлені судом:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала у ДП «Виробниче об`єднання "Київський радіозавод". Під час роботи на ДП ВО "Київський радіозавод" позивачка отримала професійне захворювання. 20 січня 1995 року ОСОБА_1 було встановлено 60% втрати професійної працездатності (2 група інвалідності).

06.11.2012 року Рішення Дарницького районного суду м.Києва за позовом ОСОБА_1 до ВО "Київський радіозавод", третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві позов був задоволений у повному обсязі та встановлено, що розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат на дату передачі особової справи ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві становить 396,79 грн. (60% втрати працездатності) станом на 01.04.2001 року, зобов`язано ДП ВО "Київський радіозавод" надати Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві для особової справи ОСОБА_1 коригуючи довідку про розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат на дату передачі особової справи потерпілого з урахуванням коефіцієнту 4,0 при визначенні середньомісячної заробітної плати з 01.03.1995 року та з зазначенням втраченого заробітку в розмірі 396,79 грн. (60% втрати працездатності) станом на 01.04.2001 року та стягнуто з ДП ВО "Київський радіозавод" на користь позивача недораховану суму відшкодування шкоди внаслідок професійного захворювання за період 01.03.1995 р. по 01.04.2001 р. в розмірі 5412,50 грн. та судові витрати.

06 грудня 2019 року на дату передачі особової справи потерпілого ліквідатором ВО "Київський радіозавод" був складений акт №1 прийняття-передачі нової довідки про розмір щомісячних страхових виплат потерпілої та підписана нова довідка, де розмір втраченого заробітку, розмір щомісячної страхової виплати становить 396,79 грн. при втраті працездатності 60% з урахуванням коефіцієнту 4,0 (2 група інвалідності).

Відповідно до наданої довідки Фондом соціального страхування України у м. Києві було проведено перерахунок з грудня 2016 року по листопад 2019 року, за три роки. Сума щомісячної страхової виплати становить 7397,03 грн., проведено доплату щомісячних страхових виплат в сумі 95412,80 грн. відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року (із змінами) виплати призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок сум щомісячних платежів раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років. Загальна сума нарахованої страхової виплати у грудні 2019 року склала 102809,83 грн. (7397,03 грн. - щомісячна виплата за грудень +95412,80 грн. - доплата з грудня 2016 року по листопад 2019 року) та перераховані Управлінням платіжним дорученням №150 від 13.01.2020, а Головним Управлінням Державної казначейської служби України в м.Києві перераховані 20.01.2020 на рахунок ОСОБА_1 .

Не погодившись із такими діями позивач звернулась до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку матеріалам справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до п.1 розділу І Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 №472 (далі - Правила №472, які були чинні у період з 01.07.1993 по 11.07.2001), власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків (надалі - ушкодження здоров`я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці.

Згідно з п. 4 Правил №472, відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я (надалі - потерпілому) складається з: виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності; виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам сім`ї та утриманцям померлого); компенсації витрат на медичну та соціальну допомогу (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 №2694-XII (який набрав чинності з 24.11.1992), власник зобов`язаний відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, у повному розмірі втраченого заробітку відповідно до законодавства, а також сплатити потерпілому (членам сім`ї та утриманцям померлого) одноразову допомогу. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються.

21 грудня 2000 року Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про внесення зміни до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" №2180-III, який набрав чинності 01.01.2001.

Так, відповідно до п.1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999 №1105-XIV (в редакції Закону №2180-ІІІ), цей Закон набирає чинності з 1 квітня 2001 року.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону №1105 передбачено, що відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків також зазначеним у статті 8 цього Закону особам, які потерпіли до набрання ним чинності та мали право на зазначені страхові виплати і соціальні послуги; передача документів, що підтверджують право працівника на страхову виплату, інші соціальні послуги внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, а також розміри цієї виплати та послуг здійснюється підприємствами Фонду соціального страхування від нещасних випадків по акту. Форма акта, перелік документів, а також строк передачі встановлюються Фондом.

Статтею 21 Закону №1105 встановлено, що у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку: своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону №1105, сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

Сума щомісячної страхової виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

Отже, у період з 01.07.1993 до 31.03.2001 виплата щомісячної страхової суми втраченого заробітку у зв`язку з втратою працездатності, відносилась до повноважень підприємств, установ та організацій, на якому відповідна особа отримала каліцтво.

З 01.04.2001 відшкодування такого виду страхових виплат перейшло до повноважень Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Так, здійснення вказаного повноваження передбачало передачу підприємствами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань документів, що підтверджують право працівника на страхову виплату, внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, а також розміри цієї виплати.

Верховним судом України на засіданні Судової палати у цивільних справах 23 грудня 2015 року, зроблено правовий висновок, який полягає у тому, що особам, постраждалим на виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд платить страхові виплати й надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, які підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право було встановлено в судовому порядку.

Колишнім роботодавцем позивача, на виконання рішення суду від 06.11.2012 року №2-3238/12, був складений акт №1 прийняття-передачі нової довідки про розмір щомісячних страхових виплат потерпілої та підписана нова довідка, де розмір втраченого заробітку, розмір щомісячної страхової виплати становить 396,79 грн. при втраті працездатності 60% з урахуванням коефіцієнту 4,0 (2 група інвалідності).

Суд зазначає, що погоджується із твердженнями відповідача про вичерпні підстави для перерахунку розміру страхових виплат, передбачені статтею 37 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", однак, звертає увагу і на відсутність заборонювальної норми щодо перерахунку таких виплат у випадку коригування відомостей у довідці, необхідність яких, виникла з незалежних від застрахованої особи обставин.

Проте, страхові виплати особам, особові справи яких надійшли до Фондів соціального страхування від установ, підприємств, організацій, виплачуються на підставі документів, наданих саме відповідними установами, підприємствами та організаціями, тобто, первинно призначались не Фондом, а самим роботодавцем, який скоригував показник, відповідно до рішення суду від 06.11.2012 року №2-3238/12, суми відшкодування втраченого позивачем заробітку.

Вказана обставина, свідчить про необґрунтованість і безпідставність не проведення перерахунку відповідачем сум щомісячних страхових виплат, на підставі коригуючої довідки, де розмір щомісячної страхової виплати становить 396,79 грн. при втраті працездатності 60% з урахуванням коефіцієнту 4,0, на дату передачі особової справи позивача до Фонду соціального страхування України у м. Києві, за період з 01.04.2001 р., що призвело до порушення прав позивача на належне та не в повному обсязі відшкодування шкоди, заподіяної його здоров`ю, з підстав, навіть незалежних від нього.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень суд може під час ухвалення рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Тобто зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі.

На час ухвалення даного рішення у суду відсутні підстави вважати, що відповідач може ухилитися від виконання судового рішення, тому, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі, що не обмежує позивача у можливості звернення із таким питанням у подальшому.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 КАС України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

В силу частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач є звільненим від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Також, позивачем заявлено клопотання про розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження), з урахуванням того, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, висловленої у постанові від 15 травня 2018 року по справі №821/1594/17, належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу, по якій таку допомогу надано.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Так, судом встановлено, що ані позивачем, ані його представником не надано до матеріалів справи взагалі будь-яких належних доказів, які підтверджують виконання та надання вказаних послуг, зокрема, акту виконаних робіт, квитанції про сплату наданих послуг в розмірі 5000,00 грн., лише в тексті позовної заяви зазначено, що орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу складає 5000, 00 грн.

Отже, при вирішенні питання стягнення витрат на правничу допомогу, на суд покладено обов`язок із встановлення підтвердження надання послуг з професійної правничої допомоги та підтвердження факту понесення таких витрат.

В частині відшкодування позивачу вартості витрат на професійну правничу допомогу за надані послуги, суд враховує те, що дана справа є незначної складності, її розгляд здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження (письмовому), засідання не проводились.

Також, у даному випадку, судом не встановлено, а позивачем не надано належних доказів надання послуг адвокатом Чмель Ігорем Миколайовичем, які підтверджують виконання та надання вказаних послуг, зокрема, акту виконаних робіт, квитанції про сплату послуг, тощо, а тому клопотання не підлягає задоволенню.

Керуючись статями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві про про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві щодо не проведення перерахунку відповідно до коригуючої довідки від 01.04.2001 р. за період з 01.04.2001 р. за весь період такої виплати.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві провести перерахунок ОСОБА_1 сум щомісячної страхової виплати, відповідно до нової довідки від 01.04.2001 р., переданої ліквідатором ДП «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» за актом №1 прийняття-передачі від 06.12.2019 р., із розрахунку розміру втраченого заробітку, розміру щомісячної страхової виплати 396,79 грн., починаючи з 01.04.2001 р. за весь період отримання такої виплати.

В решті позовних вимог відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві (, адреса: вул. Перемоги, 92/2; м. Київ, 03062).

Суддя В.І. Келеберда