Справа № 640/2684/21
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2022 року м. Київ № 640/2684/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

Громадянки ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітнії дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

до Державної міграційної служби України

третя особа Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Громадянка Таджикистану ОСОБА_6 в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітнії дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №478-20 від 24.12.2020 року про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_6 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

- зобов`язати Державну міграційну служби України прийняти нове рішення, яким визнати громадянку Таджикистану ОСОБА_6 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернулась зі заявою про визнання її та дітей біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позовній заяві, зокрема, зазначено, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через релігійні причини та систематичне порушення прав людини і була змушена покинути країну походження, оскільки не може користуватися захистом цієї країни.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представником Державної міграційної служби України подано до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що територіальним органом ДМС, де розглядалася заява заявника, належним чином проаналізовано всі подані нею відомості про її особу та причини звернення за захистом, і на підставі закону прийнято правомірне рішення про відмову заявнику в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив наступне.

Позивачка, громадянка Таджикистану ОСОБА_6 (надалі за текстом позову - Позивачка), маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини разом з чоловіком залишила країну свого походження - Таджикистан та у пошуках захисту прибула до України. Позивачка звернулася із обґрунтованою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

27.01.2021 року Позивачка отримала повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №2 від 19.01.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане повідомлення було надіслано на підставі рішення Державної міграційної служби України №478-20 від 24.12.2020 року.

Вважаючи таке рішення відповідача необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

За результатами вивчення документів з матеріалами особової справи, позивача, інформації отриманої від позивача та інформації по країні походження, встановлено наступне:

За результатами розгляду особової справи, яку судом витребувано ухвалою, що Позивач є громадянкою Республіки Таджикистан (далі - гр. Таджикистан), народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Худжанд, Таджикистан; за національністю - узбечка, сповідує сунітський напрямок ісламу. Має базову загальну середню освіту. Рідною мовою є узбецька, володіє російською, турецькою, таджицькою - читає та спілкується, арабська - зі словником. Позивач одружена з гр. Таджикистану ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у шлюбі з яким має чотирьох дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Позивач постійно проживала зі своєю родиною у АДРЕСА_1 .

Трудову діяльність позивач не вела, займалась домогосподарством.

25.02.2019 позивач виїхала з Таджикистану до свого чоловіка у Російську Федерацію (далі - РФ), де вони проживали близько 2 місяців. Потім вони переїхали до Республіки Білорусь (далі - Білорусь), звідки неодноразово намагалися виїхати до Республіки Польща (далі - Польща). Після багатьох неуспішних спроб перетину кордону між Білорусю та Польщею разом з родиною позивач повернулася до РФ. Після повернення до РФ разом з родиною проживала там ще півтора місяці.

З РФ позивач разом з родиною виїхала до Турецької Республіки (далі - Туреччина) та проживали там півтора роки.

04.12.2017 позивач з чоловіком та трьома дітьми літаком прибула з Туреччини до України.

25.02.2019 позивач звернулась до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява).

Позивач вказала, що звертається за захистом в Україні вперше.

Причиною свого звернення за захистом в Україні позивач зазначила загрозу та небезпеку для родини від влади Таджикистану через членство її та чоловіка у Партії Ісламського Відродження Таджикистану

У своїй заяві та під час подальших співбесід позивач зазначала про своє членство у ПІВТ.

Членом партії ПІВТ вона стала у 2010 p., через те, що мала намір вивчати арабську мову. Щодо своєї партійної діяльності вона зазначила, що жодних обов`язків перед партією в неї не було. Карточку, яка була схожа, за словами позивача, на бейджик та підтверджувала її участь в партії, позивач знищила у 2013 р. у зв`язку з тим, що членів партії почали переслідувати.

Про саму партію позивач має поверхневі знання, зазначала лише те, що ідеологією партії було дотримання традицій ісламу, а діюча влада притримується більш вільних поглядів на релігію. Щодо роботи чоловіка в ПІВТ, позивач підтвердила, що він працював імамом мечеті, але не могла окреслити коло його обов`язків в партії.

Під час співбесід ОСОБА_6 зазначала, що покинула лави партії у 2013 p., знищивши документи підтверджуючі її участь у партії. Причиною через яку позивач її покинула стало переслідування членів партії. Під час співбесіди від 10.04.2019, зазначила що добровільно вона не мала наміру покидати лави партії, однак зробила це заради безпеки своєї родини.

Описуючи, під час співбесіди від 10.04.2019, свої проблеми у країні поживання та обставини свого виїзду з Таджикистану, позивач розповіла, що до будинку її батьків, де вона проживала також приходив дільничний та попереджав її та маму про те, що їм не можна носити хіджаб. Позивач намагалася не порушувати закон, одягаючи окуляри та накручуючи хустинку навколо шиї. Через пів року, у вересні 2015 р. вона вирішила виїхати до чоловіка в РФ. Після її виїзду, зі слів позивача, носіння хіджабу стало каратися законом, а жінок, які продовжували носити хіджаб викликали до 6 відділу та після того, як вони відвідували відділок поліції поверталися вже без хіджабу.

Що стосується заборони прояву релігійних поглядів в Таджикистані, варто зазначити, що територіальним підрозділом ДМС України та ДМС України було ретельно досліджено актуальну інформацію по країні походження (далі - ІКП) позивача.

Так, зазначене підтверджується висновком, який містить посилання на використану ІКП, а отже ДМС України було дотримано вимоги п.п. 21, 4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ № 649 від 07.09.2011, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила розгляду заяв та оформлення документів).

У процесі вивчення ІКП щодо правил носіння жінками - мусульманками релігійного вбрання було встановлено, що у Таджикистані дійсно введено заборони щодо носіння хіджабу.

Однак слід зауважити, що обмеження на носіння у громадських місцях релігійного жіночого вбрання, яке приховує обличчя або контури, введено не лише у Таджикистані. У контексті посилення боротьби із загрозою тероризму, а також у зв`язку із встановленням певних правил носіння одягу, або «дрес-кодів» у різних галузях діяльності, подібна практика існує також і в інших країнах, у тому числі деяких розвинених демократичних країнах Західної Європи, де не вважається дискримінацією:

«...Європейський суд у Люксембурзі дозволив роботодавцям забороняти співробітницям-мусульманкам носити на робочому місці хіджаб.

Зазначається, що таке рішення суд виніс за позовом двох мешканок Франції і Бельгії, яких звільнили за відмову не носити хіджаби на роботі.

У Франції мусульманка працювала в охоронній компанії, яка забороняє своїм співробітникам носити будь-які релігійні або політичні символи. У свою чергу мусульманка із Бельгії була звільнена із ІТ-компанії після того, як на її хіджаб поскаржився один з клієнтів.

«...Крім того, Нижня палата парламенту Швейцари ухвалила рішення про заборону у всій країні носіння паранджі - елемента одягу мусульманок, який повністю закриває обличчя.

... Влітку 2016року влада французького міста Канн заборонила відвідування пляжів жінкам в буркіні - купальному костюмі для мусульманок, що повністю закриває тіло і відповідає нормам ісламу...».

Зауважимо, що ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 p., якою підтверджується визнання права людини на свободу думки, совісті і релігій одночасно вказує на можливість введення обмежень певного характеру: « 3. Свобода сповідувати релігію або переконання підлягає, лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров 'я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб.»

Отже, заборона щодо носіння релігійного вбрання у закладах освіти та деяких інших громадських місцях на вважається проявом утиску за релігійною ознакою або порушенням прав особи на сповідування певної релігії.

У процесі вивчення ІКП щодо Таджикистану не знайдено інформацію про випадки ув`язнення або жорстокого поводження з жінками через носіння хіджабу, або сповідування ісламу.

Також, слід врахувати думку представника мусульманського духовенства з приводу носіння жінками-мусульманками хіджабу: «...Коран не містить чіткої вимоги носити хіджаб або чадру. В сурах ідеться про скромність, відмінність чоловічого й жіночого одягу. Історики стверджують, що це просто культурна традиція, яка прийнялася в ісламі. Одяг вказував на соціальний статус: у чадрі працювати незручно, і для жінок це був мовчазний спосіб повідомити публіці, що її чоловік достатньо заможний, аби утримувати її...». «Історично всі публічні дискусії і конфлікти навколо хіджаба мають політизований характер. Наприклад, в Ірані у 1978- 1979 роках, після падіння шахського режиму та ісламської революції, багато жінок уперше почали носити хустку, що закриває обличчя, аби засвідчити цим підтримку революції, а добровільні групи ісламських активістів час від часу запроваджували кодекси вимог стосовно одягу».

Враховуючи вищевикладеие, відповідач робить висновок, що немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Таджикистану буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача, а також інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Таджикистану.

Аналізуючи питання щодо наявності реальної загрози життю позивача у Таджикистані, слід врахувати наявні дані ІКП, які дійсно свідчать про факти репресій влади проти діячів ПІ ВТ. За результатами дослідження ІКП встановлено таке.

По-перше, повідомляється про ув`язнення за політичними звинуваченнями активних членів ПІВТ та діячів партії на провідних посадах. Однак у проведеному аналізі не було доведено приналежність до цієї категорії позивача та її чоловіка. Щодо широкого загалу колишніх рядових членів ПІВТ, яких було декілька тисяч і які припинили свою діяльність у партії, про масові репресії щодо цієї категорії осіб не повідомляється, хоча припускається, що вони зазнають посиленого контролю з боку державних органів.

По-друге, крім усних тверджень та загальновідомої інформації, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 практично не надали документальних доказів того, що загроза особисто їх свободі та життю у разі повернення до Таджикистану є реальною - при тому, що на протилежне вказують декілька фактів та ознак:

Позивач та її чоловік не перебувають у розшуку за обліками Інтерполу. Це означає, що влада Таджикистану не подавала матеріали на їх розшук, при цьому широко практикує стосовно діючих активістів опозиції за кордоном.

Немає також відомостей про включення позивача та її чоловіка до бази даних про фізичних осіб, щодо яких Міністерство фінансів Республіки Таджикистан вживає фінансові санкції у зв`язку з діяльністю за звинуваченням у тероризмі чи його підтримці.

«Компетентні органи» Таджикистану не перешкоджали виїзду родині позивача за кордон.

З викладеного вище слідує, що системних порушень прав позивача з боку представників державних органів та небезпеки для неї через дії цих органів на території Таджикистану не було.

На основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, матеріалів особової справи чоловіка позивача, а також ІКП, встановлено, що ними не було повідомлено про факти її особистого переслідування в країні громадянської належності та загрозу переслідування в майбутньому за ознаками раси, громадянства, політичних або релігійних переконань чи належності до певної соціальної групи.

Також встановлено, що після заборони діяльності ПІВТ політичною діяльністю на території Таджикистану вони з чоловіком не займалися.

Відповідно до матеріалів особової справи позивача, з Туреччини вона з чоловіком виїхали після закриття офісу ПІВТ, до цього часу за захистом в інших країнах не звертались.

Перебуваючи в Україні позивач партійну діяльність не реалізовує.

З країни походження позивач виїхала легально та без перешкод, що опосередковано вказує на відсутність у Таджикистані переслідування державними органами.

Таким чином, причини, які змусили позивача покинути територію Таджикистану, не вважаються такими, що пов`язані з її переслідуванням, оскільки факт переслідування позивача з боку діючої влади за існуючих обставин не доведено.

Позивач не навів ніяких конкретних фактів особистого переслідування або загрози життю, безпеці і свободі через застосування щодо нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження та покарання.

Позивачем не повідомлено про його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

У ході розгляду заяви не встановлено будь-яких фактів, які можливо б було кваліфікувати, як акт переслідування позивача під час його перебування в країні громадянської належності.

Як свідчить ІКП, на території Таджикистану не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю позивача, в разі повернення до країни походження.

В матеріалах особової справи відсутні елементи, які б вказували на порушення основоположних прав та свобод позивача як під час проживання в країні громадянської належності, так і після в`їзду на територію України.

Отже, виходячи з вищевикладеного, не встановлено, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, підстави для набуття позивачем статусу біженця, у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання переслідування позивача через своє віросповідання та етнічне походження.

Таким чином, з огляду на все викладе вище, суд приходить до висновку, що відповідачем належним чином проаналізувало всі подані позивачем відомості про особу та причини звернення за захистом, і на підставі Закону прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, відповідачем, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини Другої ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не було встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину. Документів, що підтверджують факти переслідувань та утисків позивач не суду не надав, обставин, зазначених у відзиві не спростував.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, а тому позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Громадянки ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітнії дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (03057, м. Київ, вул. Антона Цедіка, 16, ), третя особа: Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4А, ) - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.А. Качур