Справа № 640/18580/20
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2022 року м. Київ № 640/18580/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Національної гвардії України
провизнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної гвардії України, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної гвардії України щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні;

зобов`язати Головне управління Національної гвардії України (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 9а; ) виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 28.09.2018 по 22.07.2020 року).

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 26.07.2016 року по 28.09.2018 він проходив військову службу у Головного управління Національної гвардії України. 05.05.2016 він отримав статус учасника бойових дій. Наказом командувача Національної гвардії України (по стройовій частині) № 142 о/с від 11.09.2018 його звільнено з військової служби за станом здоров`я, а відповідно до наказу Національної гвардії України № 205 від 28.09.2018 року звільнено у запас Збройних сил України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Разом з тим, при звільненні з військової служби, відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 - 2018 роки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року по справі № 320/1860/20 відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки.

На виконання рішення суду, 22 липня 2020 року відповідач здійснив розрахунок з позивачем за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки.

Таким чином, позивач вважає, що відповідно до приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2018 по 22.07.2020 за затримку виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки.

Ухвалою від 13 серпня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

Станом на час розгляду справи, відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у період з 26.07.2016 по 28.09.2018 проходив військову службу, зокрема, у Головному управлінні Національної гвардії України.

05.05.2016 позивачу видано посвідчення учасника бойових дій.

Наказом командувача Національної гвардії України (по стройовій частині) генерал-полковник Ю.В. Аллерова, № 205 від 28.09.2018, припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу Головного управління Національної гвардії України та всіх видів забезпечення: старшого офіцера служби забезпечення масових заходів відділу організації патрульної служби управління з громадської безпеки підполковника ОСОБА_1 (М-085571), звільненого відповідно до пункту «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 ст. 26 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 11.09.2018 року № 142 о/с у запас за станом здоров`я, 28 вересня 2018 року та направити на військовий облік до Шевченківського РВК міста Києва.

У зв`язку з тим, що відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2016 року по 2018 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивач звернувся позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Рішенням від 17 червня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної гвардії України (03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 9-А, код ЄДР: 08803498) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2018 та зобов`язано Головне управління Національної гвардії України (03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 9-А, код ЄДР: 08803498) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2018.

На виконання зазначеного рішення суду, відповідач 22.07.2020 року перерахував позивачу на картковий рахунок у АТ КБ "Приватбанк" компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік у розмірі 24 647, 17 грн.

Оскільки відповідач відповідно до вимог чинного законодавства не провів з позивачем повного розрахунку в день звільнення, а такий розрахунок проведено лише 22 липня 2020 року, на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає за можливе застосувати норми статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі №200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі №240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі №340/970/20, від 24 червня 2021 року у справі №480/2577/20.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 висловлено правову позицію, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, відповідно до якої статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Водночас, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Положення частини першої та частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, водночас істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Зрештою, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Матеріалами справи встановлено, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016 та 2018 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", проте відповідачем не виплачено позивачу спірну компенсацію.

Отже, право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку, як учаснику бойових дій встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року, а обов`язок здійснити таку виплату покладено на Головне управління Національної гвардії України.

Вказані обставини, відповідно до положень частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягають доказуванню у межах даного спору.

При цьому, суд вважає не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

Водночас, суд зазначає, що розрахунок компенсації за час затримки розрахунку при звільненні необхідно здійснювати за період з 28.09.2018 (з дня звільнення) по 22.07.2020 року (день проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем) включно.

З огляду на викладене, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної гвардії України щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, підлягає задоволенню.

У свою чергу, вимога позивача про зобов`язання Головне управління Національної гвардії України (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 9а; ) виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 28.09.2018 по 22.07.2020 року). також підлягає задоволенню, оскільки є похідною від попередньої.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, Головне управління Національної гвардії України діяло поза межами повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, не розсудливо, без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки спір вирішено на користь сторони, звільненої від сплати судового збору, а також за відсутності витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної гвардії України щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

3. Зобов`язати Головне управління Національної гвардії України (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 9а; ) виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 28.09.2018 по 22.07.2020 року).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Погрібніченко