Справа № 640/12822/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Аверкова В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Справа № 640/12822/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Сакевич Ж.В.,

розглянувши в прядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року у справі

за позовом громадянки Республіки Таджикистан

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах

своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України,

третя особа на стороні Відповідача,

яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору:

Центральне міжрегіональне управління

Державної міграційної служби України

у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач), третя особа на стороні Відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про:

- визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 138-20 від 12.05.2020 № 138-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання Відповідача повторно розглянути заяву Позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що Позивач ані в заяві-анкеті, ані під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей щодо необхідності отримання ним захисту на території України.

При цьому, суд зазначив, що доводи Позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, які не підкріплені будь-якими доказами, є необґрунтованими та недоведеними, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації.

Разом з тим, судом було враховано, що Відповідачем при відмову Позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було досліджено інформацію в країні його походження, зокрема й інформацію з відкритих інтернет - джерел, та встановлено відсутність відповідної загрози.

Суд також проаналізував доводи Позивачки, надав їм оцінку та зазначив, що ОСОБА_1 та/або її чоловік не перебувають у розшуку за обліками Інтерполу, відомості про включенні їх до бази даних осіб, щодо яких Міністерство фінансів РТ вживає фінансові санкції у зв`язку з діяльність за звинуваченням у тероризмі чи його підтримці, відсутні і компетентні органи Таджикистану не перешкоджали виїзду родині заявниці за кордон.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог, Апелянт стверджує, що оскаржуване ним рішення прийнято відповідачем формально та без урахування і перевірки всіх обставин, які ним були зазначені.

При цьому, Апелянт вважає, що ним були наведені безспірні аргументи щодо його побоювань повернутися до Таджикистану через можливість стати жертвою політичних переслідувань, а саме у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 та її чоловік були членами партії Ісламського Відродження Таджикистану, а також внаслідок того, що її чоловіка кілька разів викликали на допит, а після цього почали погрожувати батькові чоловіка та ОСОБА_1 можливістю ув`язнення.

Разом з тим, Апелянт вказує, що шукач притулку не повинен нічого доводити.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2021 та від 17.01.2022 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, у своєму відзиві Відповідач також зазначає, що розповідь ОСОБА_1 містить ряд неточностей та суперечностей і зазначені нею побоювання не підтверджуються ані документально, ані інформацією про ситуацію в країні походження.

У судове засідання учасники справи не з`явилися та причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим відповідно до ст. 311 КАС України апеляційним судом постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про перехід до розгляду цієї справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.05.2018 Позивач звернулася від свого імені та від імені її дочки до органів ДМС із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 111, в якій просила визнати її та дочку біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки вона не може повернутися до Таджикистану у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 (мати) та її чоловік були членами партії Ісламського відродження Таджикистану; чоловіка декілька разів викликали на допит в УБОП МВД, тому він змушений був тікати з країни. Після його втечі почали погрожувати його батьку та позивачці.

Рішенням ДМС України від 12.05.2020 № 138-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи громадянки Республіки Таджикистану ОСОБА_1 було встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні у зв`язку з чим прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_2 .

Повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.05.2020 № 158 Позивача проінформовано про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно з рішенням від 12.05.2020 № 138-20.

Рішення від 12.05.2020 № 138-20 прийнято на підставі висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.04.2020 № 2018KV0111 у зв`язку з відсутністю в заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такою, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Позивач, вважаючи таке рішення ДМС протиправним, звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол), Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 (далі - Директива № 8043/04), Директивою Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» від 26.06.2013 № 2013/32/EU (далі - Директива № 2013/32/EU).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Законом № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Директива № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

У частині першій статті 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У Практичних рекомендаціях «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», виданих 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, роз`яснено, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно зі статтею 40 Директиви № 2013/32/EU з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником.

Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті.

Якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав - членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави - члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

Висновки суду апеляційної інстанції.

1. Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що законодавством регламентовано чіткі правові підстави (конвенційні ознаки) для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

2. Разом з тим, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 815/5807/17.

3. При цьому, обґрунтованість таких «побоювань» особи є оціночним поняттям, яке в кожному конкретному випадку повинно визначатися з урахуванням суб`єктивної і об`єктивної сторони.

Суб`єктивна сторона залежить від психологічної оцінки ситуації самою особою, а об`єктивна - від наявності фактичних доказів того, що побоювання особи є реальними. Одним з таких доказів слід вважати інформацію про ситуацію в країні походження особи.

4. Водночас, такі докази можуть бути отримані як від самої особи, що звертається за захистом, так і з засобів масової інформації, звітів ООН, Міністерства закордонних справ, повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій й тощо.

5. Також слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним.

6. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що Позивач ані при зверненні до органів ДМС із заявою про надання, зокрема її дочці, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ані під час розгляду цієї справи не навела беззаперечних доводів, які б переконливо свідчили про обґрунтованість висловлених нею побоювань щодо повернення до країни походження.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що сам лише той факт, що чоловік ОСОБА_1 був членом партії Ісламського Відродження Таджикистану з 2009 року і у 2011 вона також вступила до цієї партії як його дружина не є підставою вважати, що в разі повернення її разом з малолітньою дитиною до Таджикистану вони зазнають політичних переслідувань.

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що безпосередньо сама Позивачка під час співбесіди 30.11.2018 повідомила, що вона лише рахувалася як волонтер вказаної партії, ніякої діяльності не проводила, лише інколи на свята ходила разом з чоловіком на зустрічі та молилася, а також, що ніхто, окрім її чоловіка та свекрухи, не знав про її членство в цій партії; контактів з однопартійцями не підтримувала, друзів серед членів партії не мала, про саму партію має поверхневі знання, щодо роботи чоловіка, підтвердила, що він працював кореспондентом, але не могла окреслити коло його обов`язків у партії. Після надходження у вересні 2015 року листа щодо заборони партії припинила своє членство у ній.

Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_5 відомо, що він став членом партії у 2009 році, займався партійною агітацією, працював кореспондентом, журналістом, оператором; перебуваючи в Україні, партійну діяльність не веде; ступінь обізнаності та зацікавленості в питаннях ПІВТ виходить за рамки обізнаності сторонньої особи, яка отримує інформацію з даних питань у ЗМІ, що дозволяє вважати, що він дійсно був у минулому членом зазначеної партії, однак, інформація, яка б підтверджувала факт того, що, перебуваючи на території України, він продовжує свою діяльність у зазначеній партії, відсутня. Ураховуючи викладене, твердження заявниці про їх з чоловіком членство у ПІВТ прийнято, однак встановлено, що їх роль у партії була незначною, оскільки вони не приймали самостійних та ключових рішень.

Крім того, Позивачка обґрунтовує свої прохання надати захист в Україні твердженнями про те, що її чоловіка декілька разів викликали на допити до УБОП РТ через членство у ПІВТ у зв`язку з чим він змушений був тікати з країни. Після виїзду з Таджикистану чоловіка, його батьку та їй почали погрожувати, зокрема, ув`язненням.

Разом з тим, з розповіді Позивачки неможливо встановити чіткі та конкретні обставини побоювань, про які вона стверджує, зокрема умови та обставини, за яких, як вона наполягає, порушувались права заявниці на території Таджикистану, а також не вбачається фактів систематичного порушення прав чоловіка заявниці на території країни походження та/або наявності та взагалі суті погроз чоловіку заявниці.

При цьому, судова колегія відзначає, що ані Позивачка, ані її чоловік не перебувають у розшуку за обліками Інтерполу, відомості про включенні їх до бази даних осіб, щодо яких Міністерство фінансів РТ вживає фінансові санкції у зв`язку з діяльність за звинуваченням у тероризмі чи його підтримці, відсутні і компетентні органи Таджикистану не перешкоджали виїзду їх родині за кордон.

Водночас, судова колегія приймає до уваги й те, що у відкритих джерелах відповідна інформація про країну походження Позивачки, зокрема яка б свідчила про обґрунтованість наведених нею побоювань, відсутня.

7. Таким чином, доводи Апелянтки про те, що нею були наведені безспірні аргументи щодо побоювань повернутися до Таджикистану є необґрунтованими.

8. Перевіряючи всі доводи апелянта в їх сукупності, колегія суддів приймає до уваги й те, що після прибуття до України 05.03.2018 позивач не звернувся до органів ДМС у строки, визначені законодавством, за захистом (щодо надання притулку), а подала відповідну заяву лише 24.05.2018 і, при цьому, жодних поважних причин звернення з такою заявою зі спливом понад двох з половиною місяців, які б об`єктивно унеможливили її подання раніше, Апелянтка не навела.

9. Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду першої інстанції, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 22 лютого 2022 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

О.В. Карпушова