Справа № 826/417/16
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року м. Київ № 826/417/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони з фізичної безпеки в місті Києві про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні,

установив:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Спеціального полку «Титан» Управління державної службової охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Голови комісії з припинення та ліквідатор Спеціального полку «Титан» Управління державної службової охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просив стягнути з Спеціального полку «Титан» УДСО при ГУ МВС України в місті Києві на користь позивача недоплачене грошове забезпечення, компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 198583 грн та стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2018, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17.04.2019 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2018 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні скасовано і справу у цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 адміністративну справу №826/417/16 прийнято до провадження суддею Окружного адміністративного суду міста Києва Чудак О.М.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2019 замінено відповідачів в адміністративній справі №826/417/16 правонаступником - Управлінням поліції охорони з фізичної безпеки в місті Києві (місцезнаходження юридичної особи: 03065, місто Київ, вулиця Василя Чумака, будинок 8А; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 40109105).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2019 провадження у справі зупинено до визначення результатів оскарження ухвали від 16.09.2019 про заміну відповідача правонаступником.

Постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 та Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 04.06.2020 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2020 залишено без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2020 поновлено провадження у даній справи, призначено судове засідання для розгляду справи.

З урахуванням висновків постанови Верховного Суду від 17.04.2019, новий розгляд даної справи здійснюється у межах позовних вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Позивач подав письмові пояснення по суті спору в яких вказав, що відповідач мав сплатити позивачу заборгованість у сумі 574,03 грн, однак, фактично виплатив лише 550,5 грн, що свідчить про те, що відповідач не виплатив позивачу грошового забезпечення у сумі 23,53 грн. У зв`язку із не проведенням відповідачем повного розрахунку з позивачем під час його звільнення, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення у загальному розмірі 165 424 грн.

Відповідач також подав письмові пояснення по суту спору, у яких відповідач наголосив на тому, що позивач не просить стягнути середній заробіток за час затримки йому виплати у розмірі 550,5 грн. Позивач лише незгоден із сумою такої виплати і вважає, що йому недоплачено 23,53 грн.

В ході судових засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на обставини та обґрунтування, які містяться в позовній заяві та заяві про зміну підстав адміністративного позову.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Суд, заслухавши пояснення надані учасниками судового процесу, дослідивши матеріали справ а також докази в їх сукупності, ухвалив здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи та встановив наступне.

ОСОБА_1 з 29.12.2012 року був призначений на посаду молодшого інспектора супроводження 2 відділення охорони об`єктів в СПМО «Титан» УДСО при ГУ МВС України в місті Києві, з посадовим окладом у розмірі 720 грн, що підтверджується наказом УДСО при ГУ МВС України в місті Києві від 02.01.2013 №3 о/с. Також цим наказом позивачу відповідно до наказу МВС України від 31.12.2007 № 499 було встановлено надбавку у розмірі 50 відсотків та підвищення до посадового окладу за особливі умови служби, пов`язані з підвищеним ризиком умов життя, у розмірі 15 відсотків.

01.08.2015 ОСОБА_1 звільнено зі служби з Спеціального полку «Титан» УДСО при ГУ МВС України в місті Києві.

Після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо виплати йому недоплаченого грошового забезпечення, вказуючи на те, що останнє виплачувалося у меншому, ніж передбачено законодавством розмірі, а також не виплачувалися кошти за відпрацьовані понаднормові години та за роботу у вихідні та святкові дні.

Працівниками внутрішніх розслідувань відділу кадрового забезпечення УДСО при ГУ МВС України в місті Києві було проведено службове розслідування, за результатами якого складено Висновок службового розслідування за фактом скарги сержанта міліції ОСОБА_1 на неправомірні дії керівництва, затверджений начальником УДСО при ГУ МВС України в місті Києві ОСОБА_2 28.09.2015.

У висновку зазначено, що за період проходження служби ОСОБА_1 у Спеціальному полку «Титан» УДСО при ГУ МВС України в місті Києві у період з 01.01.2015 по 31.07.2015 нараховано та виплачено грошове забезпечення: за січень - 6346,21 грн (доплата за роботу в понаднормовий час - 47,70 грн), за лютий - 3392,10 грн (доплата - 120,79 грн), за березень - 5346,35 грн (доплата - 130,95 грн), за квітень - 4065,27 грн (доплата 575,03 грн), за червень - 3675,40 грн (доплата 36,63 грн), за липень - 3760,08 грн.

Позивач у період з 10.01.2015 по 09.02.2015 перебував у черговій відпустці за 2014 рік, у зв`язку з чим 05.02.2015 на його особовий рахунок перераховано матеріальну допомогу по виходу у відпустку. У період з 10.03.2015 по 08.04.2015 перебував у черговій відпустці за 2015 рік на підставі чого 03.04.2015 на його особовий рахунок було перераховано відповідну матеріальну допомогу. З 16.02.2015 по 02.03.2015 ОСОБА_1 перебував у навчальній відпустці, а з 15.05.2015 по 19.05.2015 та з 20.05.2015 по 12.06.2015 - на лікарняному. Тобто, протягом семи місяців поточного року з 212 днів позивач 121 день перебував поза службою.

Відповідно до матеріалів перевірок протягом 2014-2015 року позивачу тричі було знижено суму преміальної надбавки. Так, у березні 2014 року - за неприбуття до підрозділу за сигналом «тривога», у лютому 2015 року - за неналежне відвідування занять зі службової підготовки, у липні 2015 року - за порушення заходів особистої безпеки під час несення служби.

У межах розслідування здійснено звірку відомостей, викладених у добових книгах нарядів СП «Титан» УДСО при ГУ МВС України в місті Києві, з даними табелів обліку основного робочого часу працівників підрозділу.

Під час звірки виявлено, що у вказаний період 2014 року позивач відпрацював 28 годин (у квітні 4 години та у травні 24), які не були вказані у табелі обліку основного робочого часу, що призвело до невиплати ОСОБА_1 відповідних грошових коштів за фактично відпрацьований час. Аналогічні випадки зафіксовані у вказаний період 2015 року. Позивач відпрацював 50 годин понад 1,5 встановленої норми (у січні - 6 годин, у березні 16, у травні - 28 годин). Загальна кількість відпрацьованих годин, які не вказані у табелі, складає 78 годин.

Згідно з наказом Спеціального полку «Титан» УДСО при ГУ МВС України в місті Києві від 26.06.2014 №53, оплату за понаднормово відпрацьовані у квітні та травні 2014 року години проведено позивачу у червні 2014 року у сумі 278 грн.

Щодо недоплати грошового забезпечення за 2015 рік, то завідувачу ВФЗБО - головному бухгалтеру Спеціального полку «Титан» УДСО при ГУ МВС України в місті Києві ОСОБА_3 вказано на необхідність у термін до 31.12.2015 здійснити донарахування та виплату ОСОБА_1 коштів за відпрацьовані понад 1,5 години встановленої норми за 2015 рік у кількості 50 годин.

Спеціальний полк «Титан» УДСО при ГУ МВС України в місті Києві провів розрахунок недоплачених за січень, березень і травень 2015 року коштів за 2015 рік за 50 годин, відпрацьованих понад 1,5 встановленої норми та визначив суму недоплати 574,03 грн (без урахуванням податків та зборів). Виплата таких коштів проведена 08.12.2015 шляхом перерахування позивачу 550,5 грн (з урахуванням податків та зборів).

Позивач вважаючи, що розрахунки з ним відповідачем проведено не в повному обсязі, звернувся до суду з даним позовом.

Згідно із постановою Верховного Суду від 17.04.2019 відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з Спеціального полку «Титан» УДСО при ГУ МВС України в місті Києві недоплаченого грошового забезпечення.

У зв`язку із чим суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач не виплатив йому грошове забезпечення у сумі 23,53 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Необхідно звернути увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Таким чином, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18.

Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що під час звільнення 01.08.2015 ОСОБА_1 , відповідач не провів повного розрахунку з позивачем, адже лише 08.12.2015 виплатив ОСОБА_1 550,5 грн недоплачені за січень, березень і травень 2015 року суми грошового забезпечення.

У постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 міститься висновок про те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 зазначає, що частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи те, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати належних йому при звільненні сум на підставі статті 117 КЗпП України за період з 01.08.2015 по 08.12.2015.

Визначаючись щодо належної до виплати позивачу суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує наступне.

Згідно статті 27 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України.

Пунктами 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З наданої відповідачем, на виконання ухвали суду від 11.12.2020, довідки про середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 встановлено, що грошове забезпечення позивача за два останні календарні місяці служби перед звільненням складає 7811,46 грн, у тому числі за червень 2015 року - 3864,57 грн, за липень 2015 року - 3946,89 грн. Протягом цих двох місяців був 61 календарний день. Відповідно, середньоденний заробіток позивача за два останні календарні місяці служби перед звільнення становить 128,06 грн (7811,46 грн /61).

За період з 01.08.2015 по 08.12.2015 було 130 календарних днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачу при звільненні недоплаченого грошового забезпечення, складає 16 647,8 грн (128,06 грн х 130).

Разом з цим, Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

У постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16 Верховний Суд зауважив, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.

Суд враховує, що при розмірі недоплаченого грошового забезпечення в сумі 550,5 грн, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 198583 грн, а згідно проведеного судом розрахунку така сума складає 16 647,8 грн, що набагато перевищує розмір невиплаченого грошового забезпечення, а тому до даних правовідносин необхідно застосувати принцип співмірності з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Оскільки, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,0331 (550,5 грн/16 647,8 грн), сума, яка підлягає відшкодуванню становить 550,5 грн (128,06 грн х 0,0331 х 130).

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі №806/345/16, у постанові Верховного суду від 03.10.2019 у справі №813/1180/18.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Здійснивши новий розгляд даної справи у межах, окреслених постановою Верховного Суду від 17.04.2019, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 550,5 грн.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачем не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Управління поліції охорони з фізичної безпеки в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 550,5 грн (п`ятсот п`ятдесят гривень п`ятдесят копійок).

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Управління поліції охорони з фізичної безпеки в місті Києві (місцезнаходження юридичної особи: 03065, місто Київ, вулиця Василя Чумака, будинок 8-А; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 40109105).

Суддя О.М. Чудак