Справа № 140/13127/21
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2022 року ЛуцькСправа № 140/13127/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Володимир-Волинської міської ради Волинської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі позивачі) звернулися з позовом до Володимир-Волинської міської ради Волинської області (далі відповідач, Володимир-Волинська міська рада) про визнання протиправними дій щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність для ведення садівництва площею 0,0141 га, кадастровий номер :01:01610 з метою подальшої безоплатної передачі у власність для ведення садівництва; зобов`язання Володимир-Волинську міську раду Волинської області повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність для ведення садівництва площею 0,0141 га, кадастровий номер :01:01610 з метою подальшої безоплатної передачі у власність для ведення садівництва та за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до норм Земельного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі звернулись до відповідача з заявою щодо отримання земельної ділянки орієнтовно 141 кв. м. із земель комунальної власності у АДРЕСА_1 з метою передачі її у власність для індивідуального садівництва.

За результатами звернення, депутатами Володимир-Волинської міської ради сьомого скликання прийняте рішення на засіданні сесії від 28.02.2020 №37/27 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким позивачам надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Після замовлення та отримання проекту землеустрою, позивачі неодноразово звертались до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :01:01610) загальною площею 141 кв.м у власність для ведення садівництва, однак на пленарних засіданнях депутати Володимир-Волинської міської ради не прийняли рішення про затвердження проекту землеустрою.

Позивачі вважають, що Володимир-Волинська міська рада не дотрималась вимог Земельного кодексу України та безпідставно не прийняла рішення про затвердження проекту землеустрою, чим протиправно встановила особливий режим реалізації прав громадян на отримання земельних ділянок у власність та порушила принцип рівності громадян у конституційних правах і свободах.

Вказують на те, що відповідачем неправомірними діями було спричинено позивачам моральні страждання та просять стягнути з Володимир-Волинської міської ради на їх користь моральну шкоду у розмірі 450 000 грн.

З наведених підстав просять позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 правову допомогу у розмірі 14 000 грн.

Ухвалою суду від 03.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив. В обґрунтування цієї позиції вказав, що заяви позивачів про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було розглянуто на чергових сесіях міської ради 09.07.2021, 06.08.2021 та 01.10.2021 про результати розгляду яких було їх повідомлено. Депутати міської ради розглянули зазначений проект рішення, однак при голосуванні вказаний проект рішення не набрав необхідної кількості голосів для його прийняття. Відповідач вважає, що неприйняття Володимир-Волинською міською радою на пленарному засіданні ради рішення за результатом розгляду заяв позивачів про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 141 кв.м. та передачу земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва у зв`язку з не набранням проектом рішення достатньої кількості голосів не може розглядатися як протиправність дій органу місцевого самоврядування.

Зазначає, що розгляд проекту рішення сесії міської ради щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства України, у межах, компетенції Володимир-Волинської міської ради, з дотриманням процедури його розгляду. Вважає, що вимога позивачів щодо стягнення з Володимир-Волинської міської ради на їх користь моральної шкоди в розмірі 450 000,00 грн, є безпідставною та необгрунтованою, оскільки позивачами не надано суду належних доказів порушення їх законних прав, які б призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків. Позивачами, в обґрунтування існування таких страждань не конкретизовано, яка саме моральна шкода була заподіяна позивачам та не наведено обґрунтувань причинно-наслідкового зв`язку виникнення зазначеної шкоди та дії (бездіяльності) відповідача, що є обов`язковою умовою для встановлення судом обґрунтованості заявленої моральної шкоди. Доказів настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які є підставою для відшкодування моральної шкоди, позивачами також не надано.

З наведених підстав представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову та у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу.

У відповіді на відзив від 16.01.2022 позивач ОСОБА_1 підтримала доводи та аргументи позовної заяви та додатково зазначила, що позивачі не оскаржують процедуру розгляду Володимир-Волинською міською радою питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а оскаржують саме неправомірні дії Володимир-Волинської міської ради щодо не затвердження наданого проекту землеустрою, що відповідав всім вимогам чинного законодавства, зокрема Земельного Кодексу та Закону України «Про землеустрій». Так, Володимир-Волинською міською радою не було дотримано вимог ч.9 ст.118 Земельного Кодексу, згідно з якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 112 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Просила позовні вимоги задовольнити.

У запереченнях від 19.01.2022 №160/1.21/2-22 відповідач підтримав доводи та аргументи зазначені у відзиві на позов, а також вказав, що вважає необгрунтованими та жодним чином не підтвердженими витрати на правову допомогу у розмірі 14 000 грн. Просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Суд, перевіривши доводи позивачів та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що рішенням Володимир-Волинської міської ради від 28.02.2020 №37/27 позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 141 кв.м із земель комунальної власності у АДРЕСА_2 з метою передачі у власність для індивідуального садівництва (а.с. 21).

16.06.2021 позивачі звернулись до відповідача з заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :01:01610) загальною площею 141 кв.м у власність для ведення садівництва.

У відповідь на подану заяву, виконавчим комітетом Володимир-Волинської міської ради листами від 16.07.2021 вих.№10922/МЗ-18-12 та від 19.08.2021 №10922/МЗ-18-12 позивачів було повідомлено, що їх питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 141 кв.м у власність для ведення індивідуального садівництва було розглянуто на чергових сесіях Володимир-Волинської міської ради, які відбулися 09.07.2021 та 06.08.2021 відповідно, однак більшістю голосів питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 141 кв.м у власність для ведення садівництва не було підтримано (а.с. 64)

10.09.2021 позивачі повторно звернулись до Володимир-Волинської міської ради з заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 141 кв.м. за адресою м. Володимир-Волинський, кадастровий №:01:001:0161 та передачу земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва.

У відповідь на подану заяву, виконавчим комітетом Володимир- Волинської міської ради листом від 10.10.2021 вих.№ 17631/M3-18-112 позивачів було повідомлено, що їх питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 141 кв.м. та передачу земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва було розглянуто на черговій сесії Володимир-Волинської міської ради, яка відбулася 01.10.2021, однак більшістю голосів питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 141 кв.м. та передачу земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва не було підтримане (а.с.65)

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту б частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

За змістом частин першої, другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з підпунктом в частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За правилами пункту г частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частинами шостою, сьомою статті 118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Як свідчать матеріали справи, Володимир-Волинська міська рада прийняла рішення від 28.02.2020 №37/27 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким позивачам надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва та та після його розроблення такий проект підлягав погодженню та затвердженню у встановленому законом порядку.

Згідно з частинами 8-10 статті 186 ЗК України (в редакції, чинній станом на 06.10.2021) підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб`єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, визначеного Законом України "Про землеустрій"; надання погодження документації із землеустрою будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами чи організаціями, погодження яких не передбачено цією статтею; проведення будь-яких обстежень, експертиз чи робіт.

Кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інший суб`єкт, визначений цією статтею, розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження такої документації іншими органами.

Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження.

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом було передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин відповідно до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, який у двотижневий строк зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята статті 118 ЗК України).

При цьому з вищенаведених норм ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 цього Кодексу не містять. Перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту. Право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України не передбачено.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 30.10.2018 №820/4852/17, від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18, від 22.10.2020 у справі №808/3083/17 та їх відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 186 ЗК України поекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною сьомою статті 186 ЗК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб`єкти, визначені цією статтею, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Отже, відповідно до статті 186 ЗК України, зокрема, органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки у власність, надано повноваження на погодження та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. При цьому, підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації

Разом з тим, норми частини дев`ятої статті 118 ЗК України, яка регулює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, не надають відповідному органу місцевого самоврядування після погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймати будь-яке інше рішення ніж про його затвердження та надання такої земельної ділянки у власність. Водночас з аналізу статті 186 ЗК України слідує, що перевірка проекту землеустрою на відповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації здійснюється на етапі його погодження.

Як зазначалось вище, позивачі, звертаючись до Володимир-Волинської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою, подали проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність для індивідуального садівництва площею 0, 0141 га в межах населеного пункту м. Володимир-Волинський, що виготовлений ФОП ОСОБА_4 .

Таким чином, оскільки позивачі отримали дозвіл на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки, замовили проектну документацію, яка була розроблена та погоджена в установленому порядку, то у відповідача були відсутні підстави для не прийняття відповідного рішення.

Разом з тим, за результатами розгляду заяви позивачів від 10.09.2021 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 141 кв.м у власність для ведення індивідуального садівництва в межах населеного пункту м. Володимир-Волинський, на сесії Володимир-Волинської міської ради , що відбулася 01.10.2021 не було прийнято відповідного рішення у зв`язку з відсутністю голосів «за».

З наведеного слідує, що Володимир-Волинською міською радою, як відповідним органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, в порушення вимог частини дев`ятої статті 118 ЗК України не було прийнято рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або про відмову у затвердженні такого проекту землеустрою з посиланням на норми законодавства.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даному випадку відповідач не довів суду правомірності своїх дій щодо неприйняття рішення за заявою позивачів про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 141 кв.м у власність для ведення індивідуального садівництва або про відмову у затвердженні проекту землеустрою з посиланням на норми чинного законодавства.

У свою чергу, позивачі, надавши відповідачу погоджений проект землеустрою, виконали всі необхідні умови для прийняття відповідачем відповідного рішення, а тому дії Володимир-Волинської міської ради щодо неприйняття відповідного рішення з посиланням на норми чинного законодавства за результатами розгляду звернення позивачів є протиправними.

За таких обставин позовна вимога про визнання протиправними дій щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність для ведення садівництва площею 0,0141 га з метою подальшої безоплатної передачі у власність для ведення садівництва є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно підлягає також задоволенню і похідна позовна вимога про зобов`язання Володимир-Волинської міської ради повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність позивачам для ведення садівництва площею 0,0141 га з метою подальшої безоплатної передачі у власність для ведення садівництва та за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до норм Земельного кодексу України, з урахуванням правової оцінки та висновків суду.

Разом з тим, не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення з Володимир-Волинської міської ради на користь позивачів моральної шкоди у розмірі 450 000 грн з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Як роз`яснено у пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пункті 9 цієї ж постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.

Однак, позивачі не надали суду доказів відносно того, у чому саме проявилися моральні та фізичні страждання через дії (бездіяльність) відповідача. Не довели суду, що була принижена їх честь, гідність, престиж або ділова репутація, або що вони втратили нормальні життєві зв`язки з оточуючими людьми.

Доказів настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди позивачами також не надано.

Наведені у позовній заяві аргументи не містять жодної інформації про те, що саме дії відповідача мали негативний вплив на психоемоційний стан позивачів, зокрема, ОСОБА_1 . Відсутні доводи про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та спричиненням позивачам будь-яких душевних страждань, нервових стресах та погіршенні самопочуття.

За таких обставин, суд вважає необгрунтованими твердження позивачів, що діями відповідача їм заподіяна моральна шкода.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь кожного з позивачів необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 908,00 грн, який сплачений квитанціями №63 від 03.11.2021 (а.с.12), № від 26.11.2021 (а.с.97), № від 26.11.2021 (а.с.98).

Щодо відшкодування позивачу ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14000, 00 грн суд зазначає наступне.

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем ОСОБА_1 надано квитанцію до прибуткового касового ордеру про сплату адвокату Омелянюку М.В. 14 000 грн за збір доказів та представництво інтересів в суді (а.с. 126).

При цьому, позивачем ОСОБА_1 не надано суду ні договору про правову допомогу, укладеного між нею та адвокатом Омелянюком М.В., ні акту приймання-передачі наданих правових послуг.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

Суд вказує на те, що включення до наданих адвокатом Омелянюком М.В. послуг участі у судових засіданнях є необгрунтованим, оскільки провадження у справі №140/13127/21 здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за письмовими матеріалами справи, а тому адвокат жодної участі у судових засіданнях не брав.

Будь-які документально підтверджені докази, які б свідчили про збір доказів представником позивача Омелянюком М.В. у матеріалах справи також відсутні, позаяк долучені до позовної заяви запити і листи, в тому числі і ті, що надсилались на адресу виконавчих органів Володимир-Волинської міської ради були подані позивачами самостійно без участі адвоката.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України від 23.01.2014 , заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі Лавентс проти Латвії (Lavents v. Latvia,заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у стягненні з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 14 000 грн, так як позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що такі витрати були нею понесені та матеріали справи таких доказів не містять.

Керуючись статтями 139, 243-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Володимир-Волинської міської ради Волинської області щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 для ведення індивідуального садівництва площею 0,0141 га в межах населеного пункту м. Володимир-Волинський.

Зобов`язати Володимир-Волинську міську раду Волинської області повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 для ведення індивідуального садівництва площею 0,0141 га в межах населеного пункту м. Володимир-Волинський та за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до норм Земельного кодексу України, з урахуванням правової оцінки та висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Володимир-Волинської міської ради Волинської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908, 00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Володимир-Волинської міської ради Волинської області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908, 00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Володимир-Волинської міської ради Волинської області на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 908, 00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач 1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Позивач 2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Позивач 3: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Володимир-Волинська міська рада Волинської області (44700, Волинська область, м. Володимир-Волинський, вул. Д. Галицького, 5 , )

Суддя Т.М. Димарчук