Справа № 640/32220/21
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

10 лютого 2022 року справа №640/32220/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доДепартаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач, Департамент ДВС)
про1) визнання незаконними та протиправними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС щодо не відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №755/5572/21 та за рішенням Європейського суду з прав людини №38946/20 і №52648/20 від 16 вересня 2021року; 2) зобов`язання відповідача відкрити виконавче провадження на підставі заяви 1 позивача від 18 жовтня 2021 року та виконавчого листа №755/5572/21 Окружного адміністративного суду міста Києва; 3) зобов`язання відповідача відкрити виконавче провадження на підставі заяви 2 позивача від 18 жовтня 2021 року та рішення Європейського суду з прав людини №38946/20 і №52648/20 від 16 вересня 2020 року по справі ОСОБА_1 та Суліма В.В. проти України; 4) зобов`язання відповідача надати (надіслати) копії зазначених вище постанов «Про відкриття виконавчих проваджень» за адресою позивача (стягувача) згідно норм Кодексу адміністративного судочинства України
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи про протиправність дій відповідача щодо відмови у відкритті виконавчого провадження за його заявою від 18 жовтня 2021 року та повернення виконавчого листа стягувачу, оскільки відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу, а тому посилання відповідача на те, що виконавчий документ не відповідає підвідомчості відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС є неправомірними. Також, позивач зазначив, що 18 жовтня 2021 року та 03 листопада 2021 року він подав до Департаменту ДВС ще дві заяви про відкриття виконавчого провадження, проте вони залишені відповідачем без уваги.

Ухвалою від 10 листопада 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №640/32220/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва виданий 11 жовтня 2021 року №744/5572/21 повернуто стягувачу без виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» оскільки його пред`явлено не за підвідомчістю Департаменту ДВС, а тому в цій частині дії державного виконавця вчинені у спосіб та у порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5.

Крім того, 11 листопада 2021 року державний виконавець Департаменту ДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №67437188 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини «Под`япольський та Сулима проти України» від 16 вересня 2021 року, яку направлено сторонам у той же день, а тому доводи позивача про те, що його заяви про відкриття виконавчого провадження залишені без уваги не відповідають дійсності, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що станом на дату подання позову до суду відповідач не виконав своїх прямих обов`язків по виконанню вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчого листа від 11 жовтня 2021 року №744/5572/21, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва, та рішення Європейського суду з прав людини «Под`япольський та Сулима проти України» від 16 вересня 2021 року, а також щодо направлення на адресу позивача постанов про відкриття виконавчий проваджень або відмову у їх відкритті.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

18 жовтня 2021 року позивач, через Міністерство юстиції України, звернувся до Департаменту ДВС з двома заявами про відкриття виконавчих проваджень на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчого листа від 11 жовтня 2021 року №744/5572/21, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва;

2) рішення Європейського суду з прав людини «Под`япольський та Сулима проти України» від 16 вересня 2021 року.

21 жовтня 2021 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Торбинська О.М. склала повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки пред`явлений до виконання документ не відповідає підвідомчості відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС, оскільки є територіальним органом Міністерства юстиції України.

Також, згідно відмітки штампу вхідної кореспонденції (від 21 жовтня 2021 року вх. №22753), 21 жовтня 2021 року до Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС надійшла заява позивача про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документа - рішення Європейського суду з прав людини «Под`япольський та Сулима проти України» від 16 вересня 2021 року.

04 листопада 2021 року до Департаменту ДВС надійшла службова записка від в.о. Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Давидчук О.В. (від 01 листопада 2021 року вих. №59-5.2.1-21), у якій повідомлялось про необхідність вжиття невідкладних заходів для виконання рішення Європейського суду з прав людини «Под`япольський та Сулима проти України» від 16 вересня 2021 року.

11 листопада 2021 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Сіренко С.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №67437188 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 16 вересня 2021 року №28946/20, яку направлено сторонам, у тому числі ОСОБА_1 11 листопада 2021 року.

Крім того, 11 листопада 2021 року до Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС надійшли заяви позивача, подані 03 листопада 2021 року через Міністерство юстиції України, у яких він просив направити на його адресу постанови про відкриття виконавчих проваджень або про відмову у їх відкритті.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконними та протиправними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС щодо не відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №755/5572/21 та за рішенням Європейського суду з прав людини №38946/20 і №52648/20 від 16 вересня 2021року, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах від 19 квітня 2018 року у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), від 27 лютого 2020 року у справі №800/304/17 неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

З огляду на викладене, невчинення відповідачем дій, зокрема, не прийняття постанов про відкриття виконавчих проваджень на підставі поданих 18 жовтня 2021 року заяв та долучених до них виконавчих документів, може вважатись протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, а не протиправними діями.

Водночас, з наведених вище постанов Великої Палати Верховного Суду вбачається, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Таким чином, у даному випадку підлягають з`ясуванню причини не прийняття державним виконавцем постанов про відкриття виконавчих проваджень на підставі заяв, поданих 18 жовтня 2021 року.

Як вбачається з матеріалів справи, розглянувши заяву ОСОБА_1 від 18 жовтня 2021 року про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 11 жовтня 2021 року №744/5572/21, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва, 21 жовтня 2021 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Торбинська О.М. склала повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки пред`явлений до виконання документ не відповідає підвідомчості відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС, оскільки є територіальним органом Міністерства юстиції України.

Відповідно до приписів пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу (частина перша статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із частиною третьою вказаної статті Закону України «Про виконавче провадження», виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що за загальним правилом підвідомчість виконавчих проваджень органам державної виконавчої служби визначається за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження надано стягувачу лише у разі підвідомчості виконавчого провадження одночасно кільком органами державної виконавчої служби, тобто тоді, коли вчинення виконавчих дії щодо виконання рішення на певній території відноситься до функцій кількох органів державної виконавчої служби.

Як передбачено пунктами 3, 4 розділу I Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі по тексту - Інструкція №512/5) органами державної виконавчої служби, відповідно до пункту 3 розділу I Інструкції, є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими:

- боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи;

- сума зобов`язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, боржником за виконавчим документом є Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), тобто вказана юридична особи не входить до переліку боржників, визначених пунктом 4 Інструкції №512/5, а тому зазначений виконавчий документ не підлягає розгляду Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у зв`язку з непідвідомчістю.

Таким чином, державний виконавець за відсутності підстав для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №755/5572/21, виданого 11 жовтня 2021 року Окружним адміністративним судом міста Києва, у порядку та спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження» склав повідомлення повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Вказані обставини виключають наявність протиправної бездіяльності відповідача щодо не прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви позивача від 18 жовтня 2021 року про відкриття виконавчого провадження відповідно до виконавчого листа №755/5572/21, виданого 11 жовтня 2021 року Окружним адміністративним судом міста Києва, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Також, враховуючи наведені обставини, підстави для задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача відкрити виконавче провадження на підставі заяви 1 позивача від 18 жовтня 2021 року та виконавчого листа №755/5572/21 Окружного адміністративного суду міста Києва, також відсутні, оскільки, як встановлено судом, у відповідача відсутні підстави для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі зазначеного виконавчого документа.

При цьому, матеріалами справи встановлено, що 11 жовтня 2021 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Сіренко С.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №67437188 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 16 вересня 2021 року №28946/20, що також свідчить про відсутність протиправної бездіяльності з боку відповідача щодо не прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви позивача від 18 жовтня 2021 року про відкриття виконавчого провадження відповідно до вказаного виконавчого документа, а тому підстав для задоволення позовних вимог у цій частині судом не встановлено.

Таким чином, вимога позивача про зобов`язання відповідача відкрити виконавче провадження на підставі заяви 2 позивача від 18 жовтня 2021 року та рішення Європейського суду з прав людини №38946/20 і №52648/20 від 16 вересня 2020 року по справі Под`япольський С.О. та Суліма В.В. проти України також не підлягає задоволенню з огляду на те, що виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого документа відкрито, а суд не може зобов`язати відповідача вчинити дії, які ним вже вчинено.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати (надіслати) копії зазначених вище постанов «Про відкриття виконавчих проваджень» за адресою позивача (стягувача) згідно норм Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає таке.

За приписами частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

З аналізу вказаної норми Закону вбачається, що постанова про відкриття виконавчого провадження надсилається рекомендованим поштовим відправленням стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі.

З матеріалів справи вбачається, що супровідним листом від 21 жовтня 2021 року за вих. №67209681/20.1/18 державний виконавець направив на адресу позивача повідомлення від 21 жовтня 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. Отримання цього повідомлення підтверджується тим, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом долучив його до матеріалів позовної заяви.

Також, у матеріалах справи міститься супровідний лист Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС від 11 листопада 2021 року за вих. №67437188/59-5.2.1-21/20.1/23 про направлення на адресу ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження №67437188 від 11 листопада 2021 року.

Доказів отримання позивачем вказаної постанови матеріали справи не містять.

Суд враховує положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, якими визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (частина перша статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, кожній особі надається право звернутися до адміністративного суду в разі, якщо дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, та просити про їх захист.

Водночас, при обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Такий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі №800/206/15.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова про відкриття виконавчого провадження №67437188 винесена державним виконавцем 11 листопада 2021 року, тоді як позивач звернувся до суду з даним позовом 09 листопада 2021 року, про що свідчить відтиск штампу вхідної кореспонденції суду.

Таким чином, станом на дату звернення позивача до суду із цим позовом відповідач не приймав рішення про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 16 вересня 2021 року №28946/20, а тому про таку бездіяльність позивачу не могло бути відомо, що свідчить про те, що вимога позивача про направлення постанови про відкриття виконавчого провадження заявлена на майбутнє, що не відповідає приписам Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки судовому захисту підлягають виключно порушені суб`єктом владних повноважень права осіб.

З огляду на викладене, позовна вимога про зобов`язання відповідача надати (надіслати) копії зазначених вище постанов «Про відкриття виконавчих проваджень» за адресою позивача (стягувача) згідно норм Кодексу адміністративного судочинства України також не підлягає задоволенню.

Крім того, з Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Сіренком С.В. винесено постанову про закриття виконавчого провадження №67437188 від 29 грудня 2021 року на підставі пункту 9 частин першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення суду виконано фактично у повному обсязі, грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 13 грудня 2021 року №459 у розмірі 36 542,52 грн. (1 200,00 Євро).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відповідно положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина шоста статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13; ідентифікаційний код 0001562).

Суддя В.А. Кузьменко