Справа № 640/26647/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2022 року м. Київ № 640/26647/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві,
2. Державної казначейської служби України
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач 1, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача 1 щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті суми компенсації втрати частини доходів за період з 26 січня 2011 року по 30 червня 2019 року у зв`язку з порушенням строків виплати суми пенсії згідно постанови Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2011 року по справі №2-А-1074/11;

- зобов`язати відповідача 1 розрахувати, нарахувати та виплатити позивачу суму компенсації втрати частини доходів за період з 26 січня 2011 року по 30 червня 2019 року у зв`язку з порушенням строків виплати суми пенсії згідно постанови Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2011 року по справі №2-А-1074/11;

- стягнути з відповідача 2 на користь позивача відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправних дій ГУ ПФУ в м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку грошову суму у розмірі 10 000,00 грн;

- стягнути з відповідача 2 на користь позивача відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок протиправних дій відповідача 1 за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку грошову суму у розмірі 76 983,40 грн;

- стягнути з відповідача 2 та відповідача 1 на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 18700,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на порушення строків погашення заборгованості відповідачем 1, у зв`язку з чим позивач має право на розрахунок та виплату втрати частини доходів за період з 26 січня 2011 року по 30 червня 2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/26647/20 за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Ухвалою суду від 14 грудня 2021 року до участі у справі залучено Державну казначейську службу України як співвідповідача (далі по тексту - відповідач 2, ДКСУ), якому запропоновано надати відзив на позовну заяву у визначений судом термін.

Відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, у якому ГУ ПФУ в м. Києві не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки Законом не передбачено виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з виплатою доходів громадян, що мають разовий характер.

Відповідач 2 своїм правом надати свою письмову позицію по суті позовних вимог не скористався.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні (Подільський район) та отримує пенсію по інвалідності.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2011 року по справі №2-А-1074/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва здійснити перерахунок та виплату позивачу з 26 січня 2011 року основну пенсію як інваліду 2 групи згідно з вимогами частини четвертої статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 50 Закону України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно з випискою по картковому рахунку позивача з Ощадбанку позивачу 10 липня 2019 року зараховано кошти згідно з постановою Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2011 року по справі №2-А-1074/11 у розмірі 31409,53 грн.

Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 16 жовтня 2020 року №23542-24403/Б-02/8-2600/20 у відповідь на звернення позивача про проведення розрахунку та виплати компенсації втрати частини доходів повідомлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні (Подільський район) та отримує пенсію по інвалідності, призначену у розмірі відшкодування збитків відповідно до Закону України «Про статусі і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2011 року по справі №2-А-1074/11 виконано в межах зобов`язальної частини, виплата донарахованої суми здійснена. Таким чином, покладені судом зобов`язання вчинити дії щодо виконання рішення Подільського районного суду міста Києва виконані в порядку, встановленому судовим рішенням, та в межах повноважень, покладених на управління Фонду. Оскільки сума коштів, донарахована на виконання рішення суду, має разовий характер, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» не передбачено виплату компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з виплатою доходів громадян, що мають разовий характер. Згідно рішення Подільського районного суду міста Києва зобов`язання про виплату компенсації за втрату частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати відсутнє.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у компенсації втрати частини доходів протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі по тексту - Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характер: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з пунктом 2 Порядку №159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі №336/4675/17, від 21 червня 2018 року у справі №523/1124/17 та від 03 липня 2018 року у справі № 521/940/17.

З урахуванням наведеного, суд не приймає доводи відповідача, що виплачена за рішенням суду пенсія не є доходом громадянин та має разовий характер.

Як встановлено судом, відповідно до виписки по картковому рахунку позивача з Ощадбанку виплата позивачу донарахованої частини пенсії відбулася 10 липня 2019 року згідно з постановою Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2011 року по справі №2-А-1074/11 у розмірі 31409,53 грн. При цьому, несвоєчасне нарахування суми пенсії відбулося з вини відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій відповідача 1 щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті суми компенсації втрати частини доходів за період з 26 січня 2011 року по 30 червня 2019 року у зв`язку з порушенням строків виплати суми пенсії згідно постанови Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2011 року по справі №2-А-1074/11 та зобов`язання відповідача 1 розрахувати, нарахувати та виплатити позивачу суму компенсації втрати частини доходів за вказаний період.

Щодо позовних вимог стягнути з відповідача 2 на користь позивача відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправних дій ГУ ПФУ в м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку грошову суму у розмірі 10000,00 грн та стягнення з відповідача 2 на користь позивача відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок протиправних дій відповідача 1 за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку грошову суму у розмірі 76983,40 грн, суд зазначає таке.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою, другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до частин третьої - п`ятої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами частини другої вказаної вище статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

- якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

- якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

- в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року та № 1 від 27 лютого 2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність факту такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача (відповідача), наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (відповідача) та вини останнього (відповідача) в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час розгляду цієї справи позивачем ненадано належних та допустимих доказів вчинення відповідачем 2 дій, які б були спрямовані на спричинення йому моральної та матеріальної шкоди, приниження його честі та людської гідності чи обмеження можливості у задоволені особистих соціальних потреб.

При цьому, суд зазначає, що невиплата позивачу перерахованої на виконання рішення суду пенсії у повному розмірі не може свідчити про вчинення саме відповідачем 2 дій, які мають прояв у нанесені позивачу моральної та матеріальної шкоди, приниження його честі та людської гідності, обмеження можливості у задоволені особистих соціальних потреб.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають, оскільки зазначені вище обставини не підтверджені жодними доказами, а тому є неприйнятними.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем 1 не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Щодо стягнення з відповідача 2 та відповідача 1 на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 18700,00 грн, суд зазначає таке.

Пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою та другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та від 22 грудня 2018 року у справі №826/856/18.

Отже, на підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Як свідчать матеріали адміністративної справи, представником позивача надано суду копію договору від 21 травня 2020 року №Т-1354, укладений між ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» та ОСОБА_1 , предметом якого є представництво інтересів позивача у суді першої інстанції з виготовленням всіх необхідних документів і консультації, та копію фіскального чеку від 21 травня 2020 року про сплату 18700,00 грн за юридичну допомогу.

Окрім зазначеного вище суд звертає увагу на положення частини шостої та частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 13.03.2019 у справі №826/7806/17, 20.12.2018 у справі №316/4923/16-а, 01.10.2018 у справі №815/4619/17.

Відповідачі своїм правом висловити заперечення проти заявленої суми судових витрат не скористалися, доказів на спростування понесених позивачем витрат на правничу допомогу станом на час розгляду цього питання не надали.

Разом з тим, як зазначено Європейським судом з прав людини у пункті 268 Рішення по справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 (Заява №19336/04): «Згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п.30, ECHR 1999-V)».

Аналогічну практику вирішення питання судових витрат застосовано Європейським судом з прав людини і у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пункти 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10 грудня 2009 року, пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункт 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року.

Водночас, частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів, якими б підтверджувалися виконані адвокатом роботи (надані послуги), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Оцінивши витрати з урахуванням всіх аспектів суд, дослідивши докази на підтвердження їх понесення позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті суми компенсації втрати частини доходів за період з 26 січня 2011 року по 30 червня 2019 року у зв`язку з порушенням строків виплати суми пенсії згідно постанови Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2011 року по справі №2-А-1074/11.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) розрахувати, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) суму компенсації втрати частини доходів за період з 26 січня 2011 року по 30 червня 2019 року у зв`язку з порушенням строків виплати суми пенсії згідно постанови Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2011 року по справі №2-А-1074/11.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська