Справа № 120/2665/21-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2022-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2665/21-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Н.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

22 лютого 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , як опікуна в інтересах недієздатного ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , як опікуна в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області, в якому просили:

- визнати протиправною відмову Вінницького управління ГУ ДПС у Вінницькій області у видаленні персональних даних з окремого реєстру Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ГУ ДПС у Вінницькій області видалити усі персональні дані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з окремого реєстру Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та анулювати проставлену відмітку у паспорті "по серії і номеру паспорта";

- зобов`язати ГУ ДПС у Вінницькій області вести облік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до набутого права обліку без засобів Державного реєстру.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.06.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення Вінницького окружного адміністративного суду скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянти посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Крім того, позивачі зауважили, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 у якому зазначено, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України. Однак, Податковим кодексом України скасовано Закон України «Про державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів» №320/94-ВР та введено принципово інше законодавче регулювання відносин стосовно можливості за релігійними переконаннями обліковуватись без застосування цифрового ідентифікатора, що фактично призвело до скасування права на альтернативний облік.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу відзначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також про безпідставність доводів апеляційної скарги, зауваживши при цьому, що ПК України передбачає два способи ведення обліку фізичних осіб-платників податків в Державному реєстрі: за реєстраційними номерами облікових карток платників податків або за прізвищем, ім`ям, по-батькові та серією і номером паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття реєстраційного номера та мають відмітку у паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта. Норми статей 63 та 70 ПК України, а також норм Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 №822, передбачають, що контролюючі органи не мають повноважень щодо ведення обліку платників податків у іншому порядку, за іншими формами, способами або видами, не передбачає можливості вилучення інформації з Державного реєстру за заявою фізичної особи.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла наступних висновків.

Судом встановлені наступні обставини справи.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.02.2004, прийнятого у справі №2-826/04, визнано неправомірною бездіяльність податкового органу та зобов`язано Державу податкову інспекцію у м. Вінниці зробити в паспорті ОСОБА_1 на одній із сторінок для особливих відміток (7, 8 і 9 сторінки), відмітку про наявність у неї права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера, встановити їй раніше існуючу форму обліку платників податків та інших обов`язкових платежів. Ідентифікаційний номер ОСОБА_1 знеособити, виключивши його із Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів (а.с. 15-16).

Також, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.02.2004, прийнятого у справі №2-1407/04, визнано неправомірною бездіяльність податкового органу та зобов`язано Державу податкову інспекцію у м. Вінниці зробити в паспорті ОСОБА_2 на одній із сторінок для особливих відміток (7, 8 і 9 сторінки), відмітку про наявність у нього права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера, встановити йому раніше існуючу форму обліку платників податків та інших обов`язкових платежів. Ідентифікаційний номер ОСОБА_2 знеособити, виключивши його із Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів (а.с. 17-18).

На виконання вказаних судових рішень у паспортах позивачів серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 Вінницькою ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області зроблено такий запис: "Має право здійснювати любі платежі без ідентифікаційного номера". Запис посвідчений підписом керівника Вінницької ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області та печаткою цього податкового органу.

В подальшому, як встановлено судом першої інстанції, податковим органом було запропоновано позивачам оновити відмітку в їх паспортах для підтвердження їх відмови від ідентифікаційного номеру шляхом заповнення відповідного Повідомлення.

Після звернення до податкового органу із відповідними Повідомленнями, 23.10.2014 до паспортів позивачів було внесено відмітку "про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта".

09.09.2020 позивачі звернулись до начальника Вінницької ОДПІ із заявами в яких, окрім іншого, просили: анулювати та повернути їм підписані Повідомлення; анулювати відмітки в їх паспортах про "Право здійснювати платежі за серією та номером паспорта; повернути в юридичне поле гербову печатку в їх паспортах у відповідності до їх права "здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта" підтвердженого судовим рішенням; вести облік щодо них, як платників податків, за раніше встановленою формою обліку - виключно за їх ім`ям, прізвищем та ім`ям по батькові на паперових носіях; видалити персональні дані щодо них з Єдиного реєстру платників податків.

Листами від 22.09.2020 № 21571/Д02-32-50-01, №21572/Д/02-32-50-01 за підписом заступника начальника ГУ ДПС у Вінницькій області позивачам повідомлено, що з 01.01.2011 реєстрації у Державному реєстрі фізичних осіб підлягають усі без винятку фізичні особи: або за реєстраційним номером облікової картки, або за серією та номером паспорта у окремому реєстрі Державного реєстру. Тому ГУ ДПС у Вінницькій області не має повноважень щодо ведення обліку платників податків в іншому порядку, за іншими формами, способами або видами відмінними від тих, що передбачені чинним податковим законодавством України.

Не погодившись з вказаною відмовою, позивачі звернулись до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі у межах спірних правовідносин діяли у чіткій відповідності до положень діючого законодавства, а також не порушили прав позивачів, що, відповідно, унеможливлює захист таких прав та задоволення заявлених позовних вимог. При цьому, вчинення відповідачем дій, про які просять позивачі, свідчитиме про вихід відповідачем за межі наданих їх повноважень та порушення відповідних норм права, що не є допустимим.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантовано право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Стаття 35 Конституції України закріплює, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

За змістом пунктів 63.1 - 63.3, 63.5 - 63.7 ст. 63 ПК України облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах підлягають всі платники податків.

З метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, може прийняти рішення про зміну основного та неосновного місця обліку великого платника податків, у тому числі визначити, що облік такого платника податків здійснює територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, який здійснює супроводження великих платників податків, та його структурні підрозділи в разі створення.

Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків.

Всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом.

Облік платників податків у контролюючих органах ведеться за податковими номерами.

Порядок визначення податкового номера встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Облік осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться за прізвищем, ім`ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта. У паспортах зазначених осіб контролюючими органами робиться відмітка про наявність у них права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта. Порядок внесення відмітки визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Контролюючий орган зазначає податковий номер або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) у всіх свідоцтвах, довідках, в інших документах або повідомленнях, що видаються платнику податків або надсилаються йому.

Кожен платник податків зазначає податковий номер або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) в усіх податкових деклараціях (розрахунках, звітах), платіжних документах щодо податків і зборів, у фінансових документах, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно із пунктами 70.1, 70.2, 70.5 статті 70 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (Державний реєстр). До Державного реєстру вноситься інформація про осіб, які є: громадянами України; іноземцями та особами без громадянства, які постійно проживають в Україні; іноземцями та особами без громадянства, які не мають постійного місця проживання в Україні, але відповідно до законодавства зобов`язані сплачувати податки в Україні або є засновниками юридичних осіб, створених на території України. Облік фізичних осіб - платників податків, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім`ям, по батькові та серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки.

До облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься така інформація: прізвище, ім`я та по батькові; дата народження; місце народження (країна, область, район, населений пункт); місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство; серія, номер свідоцтва про народження, паспорта (аналогічні дані іншого документа, що посвідчує особу), ким і коли виданий; унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (у разі внесення інформації про особу до Єдиного державного демографічного реєстру).

Фізична особа - платник податків незалежно від віку (як резидент, так і нерезидент), для якої раніше не формувалася облікова картка платника податків та яка не включена до Державного реєстру, зобов`язана особисто або через законного представника чи уповноважену особу подати відповідному контролюючому органу облікову картку фізичної особи - платника податків, яка є водночас заявою для реєстрації в Державному реєстрі, та пред`явити документ, що посвідчує особу. Фізична особа - платник податків, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, зобов`язана особисто подати відповідному контролюючому органу повідомлення та документи для забезпечення її обліку за прізвищем, ім`ям, по батькові і серією та номером паспорта, а також пред`явити паспорт. Фізична особа подає облікову картку фізичної особи - платника податків або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) до контролюючого органу за своєю податковою адресою, а фізична особа, яка не має постійного місця проживання в Україні, - контролюючого органу за місцем отримання доходів або за місцезнаходженням іншого об`єкта оподаткування.

Для заповнення облікової картки фізичної особи - платника податків використовуються дані документа, що посвідчує особу. Для заповнення повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) використовуються дані паспорта.

Форма облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) і порядок їх подання встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з п.2, п.4 розділу І Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 №822 (Положення №822), державний реєстр створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які зобов`язані сплачувати податки, збори у порядку та на умовах, що визначаються Податковим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами України, з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотриманням податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Цим Положенням визначаються порядок та процедура, зокрема, реєстрації фізичних осіб у Державному реєстрі; обліку осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку або інформацію (далі - відмітка) в паспорті громадянина України про право здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта.

Відповідно до п.1 розділу ІV Положення № 882 складовою частиною Державного реєстру є окремий реєстр Державного реєстру, до якого вноситься інформація про фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта.

Пунктами 1-5 розділу VІІІ Положення №882 передбачено, що фізична особа, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, зобов`язана особисто подати до відповідного контролюючого органу Повідомлення за формою № 1П (додаток 8), яке є водночас заявою для обліку в окремому реєстрі Державного реєстру, та пред`явити паспорт або документ, на підставі якого оформлюється паспорт вперше. У разі зміни прізвища, імені чи по батькові особа, крім паспорта, пред`являє свідоцтво про шлюб (за наявності), свідоцтво про розірвання шлюбу (за наявності), свідоцтво про зміну імені (за наявності).

Облік осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім`ям, по батькові (за наявності), серією та/або номером паспорта. До паспортів зазначених осіб вноситься відмітка, яка свідчить про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта.

Фізична особа подає Повідомлення до контролюючого органу за своєю податковою адресою (місцем проживання) або до будь-якого контролюючого органу у разі, якщо фізична особа перебуває за межами населеного пункту проживання. Для заповнення Повідомлення використовуються дані паспорта та інших документів, які подаються у разі зміни паспортних даних або оформлення паспорта вперше. У разі виявлення недостовірних даних або помилок у поданому Повідомленні щодо внесення серії та/або номера паспорта, прізвища, імені, по батькові, дати чи місця народження, місця проживання тощо фізичній особі може бути відмовлено у реєстрації та повідомлено про необхідність подання нової заяви для обліку в окремому реєстрі Державного реєстру. Після приймання Повідомлення контролюючим органом здійснюється перевірка щодо наявності реєстрації фізичної особи у Державному реєстрі за реєстраційним номером облікової картки платника податків або в окремому реєстрі Державного реєстру - за серією та/або номером паспорта.

Відповідно до пунктів 6-7 розділу VІІІ Положення № 882 процедура перевірки щодо можливості внесення відмітки до паспорта здійснюється протягом трьох робочих днів від дня подання до контролюючого органу Повідомлення. За результатами такої перевірки повідомлення-підтвердження щодо можливості внесення відмітки до паспорта надсилається до відповідного контролюючого органу. Якщо встановлено, що фізична особа, яка подала Повідомлення, обліковується в окремому реєстрі за іншими серією та/або номером паспорта, до відповідного контролюючого органу замість повідомлення-підтвердження надсилається відмова у повторній реєстрації в окремому реєстрі. У такому разі контролюючий орган інформує фізичну особу про необхідність внесення змін до окремого реєстру Державного реєстру у порядку, визначеному розділом IX цього Положення. Після отримання підтвердження щодо можливості внесення відмітки за зверненням фізичної особи, яка подала Повідомлення, відповідний контролюючий орган вносить до паспорта у формі книжечки відмітку про право здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта, форму якої наведено в додатку 9 до цього Положення.

Згідно із пунктами 8, 10 розділу VІІІ Положення №882 після внесення до паспорта відмітки відповідний контролюючий орган формує та надсилає до ДФС повідомлення щодо дати внесення до паспорта такої відмітки (із зазначенням серії та/або номера паспорта) для взяття особи на облік в окремому реєстрі Державного реєстру. Датою взяття на облік в окремому реєстрі Державного реєстру вважається дата внесення відмітки до паспорта. ДФС у разі надходження такого повідомлення вносить до окремого реєстру Державного реєстру запис із зазначенням дати внесення відмітки та дати внесення запису до цього реєстру. У разі якщо фізична особа, до паспорта якої внесено відмітку про право здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта, раніше була зареєстрована в Державному реєстрі за реєстраційним номером облікової картки платника податків, після взяття на облік в окремому реєстрі Державного реєстру реєстраційний номер облікової картки платника податків закривається (датою закриття є дата внесення відмітки до паспорта), а у разі наявності у паспорті відмітки про реєстраційний номер облікової картки така відмітка анулюється у порядку, встановленому цим розділом.

Проаналізувавши наведені норми, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, передбачено їх облік в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, іменем, по батькові та серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки. Вказане право може бути реалізоване шляхом подання відповідному органу державної податкової служби повідомлення за формою №1П. Водночас, законодавством не передбачено можливості ведення обліку фізичних осіб-платників податків, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків виключно за прізвищем, ім`ям, по батькові, роком народження і місцем реєстрації.

Суд першої інстанції вірно відзначив, що звернення позивачів до податкового органу в 2014 році з відповідними Повідомленнями мало добровільний характер, а отже податковий орган, в призмі вищенаведених норм, правомірно за наслідком опрацювання Повідомлень позивачів здійснив відмітки в їх паспортах "Має право здійснювати любі платежі без ідентифікаційного номера" та вніс відомості до окремого реєстру Державного реєстру фізичних осіб-платників податків.

Слід відмітити, що після набрання чинності Податковим кодексом України, у відповідача станом на дату звернення позивачів із заявами від 09.09.2020 не було законних підстав для відновлення ведення обліку таких платників податків в порядку, який був чинним на момент прийняття Ленінським районним судом м. Вінниці рішень від 19.02.2004, оскільки це суперечить порядку, визначеному Податковим кодексом України та Положенням № 822.

Стосовно доводів апелянтів про залишення судом першої інстанції без належної уваги питання незаконності обробки персональних даних в разі відмови від наданої згоди, судова колегія відзначає наступне.

Обробка персональних даних суб`єкта персональних даних є необхідною умовою для забезпечення використання реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта у документах, пов`язаних з проведенням операцій, передбачених пп. 70.12 - 70.16 ст. 70 розділу ІІ ПК України, а також у інших випадках, визначених законодавством, органами державної влади та органами місцевого самоврядування, юридичними особами, у тому числі банками та іншими фінансовими установами, фізичними особами, підприємцями, які проводять незалежну професійну діяльність.

Згідно із п. 3 розділу VІ Положення №882 персональні дані в ДРФО зберігаються протягом усього життя фізичної особи - платника податків та 75 років з дати внесення запису про її смерть.

Персональні дані видаляються та знищуються в порядку, встановленому відповідно до вимог Закону України "Про захист персональних даних", а саме, в разі закінчення строку зберігання або ж набрання законної сили рішенням суду щодо виключення даних про фізичну особу з ДРФО.

Тобто, знищення персональних даних за зверненням (вимогою, заявою) суб`єкта персональних даних до закінчення строку зберігання, визначеного його згодою на обробку цих даних або законом, вищевказаними нормативно-правовими актами не передбачене.

Отже, суд апеляційної інстанції доходить до переконання про відсутність у відповідача належних інформаційних ресурсів для вилучення (знищення) персональних даних з бази персональних даних - Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та звертає увагу апелянта, що відповідач не може вести облік платників податків в іншому порядку, за іншими формами, способами або видами відмінним від тих, що передбаченні чинним податковим законодавством України.

Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо помилковості посилань позивачів на обов`язковість рішень Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.02.2004 для відповідача та необхідність їх повторного виконання Головним управлінням ДПС у Вінницькій області, як правонаступником ДПІ у м. Вінниці, адже останні є повністю виконаними. Даними рішеннями було вирішено існуючий на той час спір між сторонами і суд, вирішуючи такий спір, вдавався до оцінки чинного на той час законодавства, застосувавши ті положення закону, що існували на той час, хоч останні і не були досконалими, оскільки не визначали механізму обліку фізичних осіб-платників податків, які через свої релігійні переконання відмовляються від ідентифікаційного номера.

Виконання судового рішення є завершальною стадією судового процесу і ставить крапку у спорі (конфлікті), що був вирішений судом.

Норми Закону України "Про Державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів", які передбачали можливість податкового обліку за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та за місцем реєстрації, без серії і номера паспорта, втратили чинність із набранням чинності ПК України з 1 січня 2011 року.

Отже, зміна порядку податкового обліку осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, ведеться шляхом обліку за прізвищем, ім`ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта, а не прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та за місцем реєстрації, як про це просили позивачі, не призводить до зменшення обсягу прав вказаних осіб, оскільки такий облік передбачає не застосування реєстраційного номера облікової картки платника податків.

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права в ідентичних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 16.01.2020 у справі №825/1854/17, від 25.07.2018 у справі №823/198/16, від 29.10.2019 у справі №806/2355/15.

До того ж, у постанові від 21.07.2020 у справі № 804/1075/17 Верховний Суд зауважив, що права осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, захищені шляхом надання їм (їхнім представникам) права звертатися до уповноважених органів із Повідомленням форми № 1П (додаток 8), на підставі якої формується окремий реєстр Державного реєстру про фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків. Однак, нормативно правові акти, що регулюють спірні правовідносини, не передбачають обліку таких осіб інакше ніж за серією та номером паспорта.

Вказаний висновок про те, що зміна порядку податкового обліку осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, не призводить до зменшення обсягу прав вказаних осіб, також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, висловленого у Рішенні від 3 грудня 2009 року № 40010/04 у справі "Тамара Скугар та інші проти Росії", яка стосувалась відмови віруючих православної церкви від ідентифікації у податкових правовідносинах за номером. Суд зазначив, що захищаючи особисту сферу, стаття 9 Конвенції не завжди гарантує право поводити себе у публічній сфері життя так, як того вимагають релігійні погляди. Держава, розробляючи та застосовуючи власні внутрішні процедури, не може залежати від точки зору окремих громадян, яка базується на їх релігійних віруваннях. Суд дійшов висновку, що спосіб організації державної податкової бази даних з використанням індивідуальних номерів платників податків не є втручанням держави у реалізацію права заявниці на свободу релігії, гарантованого статтею 9 Конвенції.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянтів на те, що дія норм Податкового кодексу України звужує їх права і погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміна діючого порядку податкового обліку осіб, які через свої релігійні переконання не бажають користуватися ідентифікаційним номером, не зменшує обсягу прав зазначених осіб, і, з урахуванням позиції ЄСПЛ, не є порушенням статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд вважає також безпідставними посилання позивачів на рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 як на підставу для висновку про те, що Податковим кодексом України скасовано Закон України «Про державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів» №320/94-ВР та введено принципово інше законодавче регулювання відносин стосовно можливості за релігійними переконаннями обліковуватись без застосування цифрового ідентифікатора, що фактично призвело до скасування права на альтернативний облік.

Так, вказане рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 ухвалене у справі №3-р/2020 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України. Тобто, вказане рішення не стосується Податкового кодексу України, положення якого щодо ведення обліку фізичних осіб-платників податків не визнавались неконституційними.

Колегія суддів також не бере до уваги посилання позивачів - апелянтів по справі, на постанову Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №825/2093/17, адже предметом розгляду останньої були вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі позивачу довідки про доходи за раніше встановленими формами обліку - виключно за ім`ям (прізвищем, по-батькові), місцем проживання, без формування та присвоєння будь-якого з ідентифікаторів особи (цифрових, літеро-цифрових, штрих-кодових, QR-кодових, тощо) та без збору і обробки даних.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ведення податкового обліку позивачів виключно за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та за місцем реєстрації, без зазначення серії та номера паспорта, як про це просять позивачі, є неможливим.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до невідповідності судового рішення матеріалам справи та вимогам закону, позаяк зводяться виключно до переоцінки доказів та є незгодою апелянтів з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті до уваги апеляційною інстанцією.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

В даному випадку, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та правового обґрунтування, покладеного в основу оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а тому не підтверджують наявність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та такими, що спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та є такими, що не потребують окремої оцінки судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , як опікуна в інтересах недієздатного ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.