Справа № 300/4474/21
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2022-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" лютого 2022 р. справа № 300/4474/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Шумей М.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служба України в Івано-Франківській області про визнання протиправними, скасування рішень, зобов`язання до вчинення дій,
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування позову позивач зазначив, що оскаржувані рішення є протиправним, оскільки прийнятий з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а також позбавляє позивача права на постійне проживання в Україні, порушує його права і законні інтереси.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач надав відзив на позов та відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в яких, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на той факт, що у правовідносинах, з приводу яких подано позов, він діяв в межах законодавства.
Позивач у відповіді на відзив заперечив проти тверджень відповідача, вказав обставини які визнаються відповідачем та надав пояснення щодо обставин які відповідач не визнає та заперечує.
Управління державної міграційної служба України в Івано-Франківській області у запереченні на відповідь на відзиви вказав, що доводи позивача є необґрунтованими та не спростовують їхніх тверджень.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 - громадянину Великої Британії, 10.09.2003 видано посвідку на постійне проживання, на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».
Позивач, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018, у зв`язку із досягненням ним 45 - річного віку, звернувся до УДМС із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні і видачу її у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій.
Начальником Управління державної міграційної служба України в Івано-Франківській області 26.07.2021 затверджено висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне проживання в Україні.
Рішенням Управління державної міграційної служба України в Івано-Франківській області номер 9303 від 26 липня 2021 року (далі - Рішення) позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 11 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

Також, рішенням Управління державної міграційної служба України в Івано-Франківській області №13 від 26.07.2021 на підставі п. 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано рішення щодо надання дозволу на імміграцію в Україну від 10.09.2003.

Згідно з частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI), посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Суд, зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України від 07.06.2001 №2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III).

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ, визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів 2, 3 цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно абз. 6 ст. 1 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно ст. 12 Закону № 2491-III, передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 2491-III, передбачено, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що при видачі позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, уповноважений орган проводив перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувався положеннями пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні. За результатами аналізу цієї ж норми Закону відповідач прийняв протилежне рішення на підставі висновку затвердженого начальником Управління державної міграційної служба України в Івано-Франківській області від 26.07.2021.

Судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваних рішень є виявлені відповідачем при перевірці законності отримання позивачем посвідки на постійне місце проживання дані про те, що ОСОБА_1 на час подання заяви на отримання посвідки на постійне проживання в України перебував у шлюбі з громадянкою України менше двох років.

Однак, суд не погоджується з тим, що позивач при подачі заяви свідомо зазначив неправдиві відомості, оскільки доказів того, що подані документи позивача є підроблені або отримані позивачем у не передбаченому законом порядку чи містять недостовірну інформацію, відповідачем до суду не надано.

Водночас, як уже зазначалось, відповідач як уповноважений орган проводив перевірку законності залишення ОСОБА_1 на постійне проживання на території України та керувався положеннями пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Крім того необхідно зазначити, що позивач не може нести відповідальність за допущенні відповідачем порушення законодавства.

Згідно Рішення ЄСПЛ в справі «Графов проти України»(заява №4809/10) пп. 35-37 «Ризик будь-якої помилки державного органу влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб».

Також, з моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.

Таким чином, доводи відповідача про те, що оскаржувані рішення прийнято з дотриманням вимог законодавства, є необґрунтованим.

Водночас, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, суд не вважає за необхідне надавати детальну відповідь на кожний аргумент сторін викладених у заявах, оскільки це не впливає на суть прийнятого рішення у даній справі.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи приписи ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служба України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 1816 грн. сплачених судових витрат.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області №9303 від 26 липня 2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області №13 від 26.07.2021 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію від 10.09.2003.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області оформити та видати ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в порядку обміну в зв`язку із досягненням ним 45-річного віку.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 (паспорт громадянина Великої Британії № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

відповідач - Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (, вул. Гнатюка, 29, м. Івано-Франківськ, 76010).

Суддя Шумей М.В.