Справа № 500/4718/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2022-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 500/4718/21 пров. № А/857/21023/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Носа С.П.,

з участю секретаря судових засідань Смолинця А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя у І інстанції Осташ А.В.,

час ухвалення рішення 09 год 45 хв,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 28 жовтня 2021 року,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2021 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду із позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі ППР) Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі ГУ ДПС) від 06 квітня 2021 року:

№ 0022195/3-2404-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік в розмірі 2400,00 грн;

№ 0022195/2-2404-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік в розмірі 2792,25 грн;

№ 0022195/1-2404-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2019 рік в розмірі 3129,75 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 500/4718/21 позов було задоволено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач впродовж 2017-2019 років використовував будівлю, оподаткування якої стосується спір, за функціональним призначенням та в межах власної господарської діяльності, яка пов`язана з промисловим виробництвом швейний цех. Тому він набув право на звільнення від сплати податку на промислові будівлі у цей період і є підстави для застосування пільг, передбачених пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПК).

Враховуючи наведене податковий орган при визначенні позивачу суми оспорюваних податкового зобов`язання діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, визначений законодавством України.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ДПС, яке у своїй апеляційній скарзі просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у позову ФОП ОСОБА_1 .

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що згідно з інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно - об`єкт за адресою АДРЕСА_1 , що є у власності ОСОБА_1 , відноситься до типу об`єкта: нежитлове приміщення, приміщення офісу № 131, загальна площа 150 м2.

Застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК можливе за умови використання суб`єктами господарювання об`єктів промисловості за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. Тому оспорювані ППР винесено податковим органом правомірно.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ФОП ОСОБА_1 обрав вид діяльності КВЕД 13.99 - виробництво інших текстильних виробів (основний), 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами, та ін., котрим використовуються об`єкти нерухомості щодо яких нараховані податкові зобов`язання за призначенням при здійсненні підприємницької діяльності.

Відповідно до інформації, що знаходиться у інформаційній системі «Податковий блок. Облік платежів» (розділ «Реєстр об`єктів житлової нерухомості») ФОП ОСОБА_1 має у власності нежиле приміщення, площа якого - 150 м2.

Згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно об`єкт, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , відноситься до нежитлового приміщення загальною площею 150 м2 (приміщення офісу №131).

ГУ ДПС 06 квітня 2021 року було винесено ППР №0022195/3-2404-1918, №0022195/2-2404-1918, №0022195/1-2404-1918, якими ФОП ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2017-2019 роки.

Позивач не погодився із такими рішеннями відповідача через незастосування контролюючим органом пільг, передбачених пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК та звернувся за захистом своїх прав до суду з адміністративним позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.

За приписами пункту 10.3 статті 10 ПК питання щодо встановлення податку на майно, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки вирішують місцеві ради в межах повноважень.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 ПК у редакції на час виникнення спірних правовідносин, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК).

Разом із тим, відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК податкова пільга передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК).

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК встановлені податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Зокрема, пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК передбачено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Суд апеляційної інстанції погоджується із думкою суду першої інстанції про те, що за такого правового регулювання підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування, тобто функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

В силу вимог підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 ПК у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи:

1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»;

1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»;

1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»;

1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»;

1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»;

1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»;

1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»:

1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»;

1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Згідно із ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) «Резервуари, силоси та склади» належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Відповідно до наданого позивачем висновку ТОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» у відповідності до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 спірний об`єкт нерухомого майна можна віднести до нежитлового приміщення, майстерня по ремонту одягу, код ДКБС 1251.4, назва відповідно до ДКБС Будівлі підприємств легкої промисловості.

Суд першої інстанції при вирішенні спору слушно в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17, відповідно до якого застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Відповідно до наданих ФОП ОСОБА_1 податкових декларацій та таблиць, відомостей про трудові відносини осіб та період проходження військової служби, позивач здійснював виробництво текстильних виробів і фактична чисельність його найманих працівників за 2017 рік становила - 9 осіб, за 2018 рік - 15 осіб, а за 2019 рік - 20 осіб.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що позивач впродовж 2017-2019 років використовував будівлю, оподаткування якої стосується спір, за функціональним призначенням та в межах власної господарської діяльності, яка пов`язана з промисловим виробництвом, а отже має право на звільнення від сплати податку на промислові будівлі за спірний період на підставі пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК, що не було враховано контролюючим органом при прийнятті оспорюваних ППР від 06 квітня 2021 року №0022195/3-2404-1918, №0022195/2-2404-1918, №0022195/1-2404-1918.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 500/4718/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
С. П. Нос
Постанова у повному обсязі складена 28 лютого 2022 року.