Справа № 140/3530/19
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 140/3530/19 пров. № А/857/495/22

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Матковської З.М.

при секретарі судового засідання: Волошин М.М.

за участі позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Мороз Л.С.

представника відповідача: Ванчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора та прокуратури Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 року (рішення ухвалене у м. Луцьку судом у складі головуючого судді Волдінера Ф.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Волинської області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Волинської області про визнання протиправним і скасування наказу Генерального прокурора України від 23.12.2011 № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» про звільнення позивача із займаної посади з позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 № 433, поновлення позивача на посаді прокурора Ківерцівського району Волинської області з 24.12.2011 або на рівноцінній посаді, стягнення з прокуратури Волинської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.12.2011 і до моменту фактичного поновлення на публічній службі, стягнуто з Офісу Генерального прокурора та прокуратури Волинської області відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що його неправомірно звільнили з органів прокуратури за порушення Присяги працівника прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, що охоплюється кримінальною справою, порушеною Генеральною прокуратурою України постановою від 14.12.2011 відносно нього за частиною третьою статті 152 та частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України. Тобто, його фактично притягнуто до дисциплінарної відповідальності з тих самих підстав, з яких фактично порушено кримінальне провадження. Однак, на час притягнення його до дисциплінарної відповідальності відносно нього вирок суду в кримінальній справі не виносився, тому відповідно до частини другої статті 2 КК України він вважається невинуватим у вчиненні злочину. Таким чином, лише вирок суду у кримінальній справі, який набрав законної сили, та матеріали кримінальної справи, якими встановлено певні діяння можуть бути використані при наданні оцінки протиправності вчинку. Аналогічно, лише за наявності вироку у кримінальній справі відповідні матеріали можуть використовуватись в обґрунтування скоєння проступку. Тобто, на час його звільнення достатньо обґрунтованих та законних підстав стверджувати про порушення ним вимог Закону України «Про прокуратуру», Присяги працівника прокуратури України, Дисциплінарного статуту прокуратури України, вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури не було. Просив позов задоволити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 грудня 2011 року № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким прокурора Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 № 433к. Поновлено ОСОБА_1 в системі прокуратури України на посаді рівнозначній посаді прокурора Ківерцівського району Волинської області з 26 грудня 2011 року. Стягнуто солідарно з Волинської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. Стягнуто з Волинської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі визначеному відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 за період з 24 грудня 2011 року по 25 січня 2021 року включно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржили Офіс Генерального прокурора та Волинська обласна прокуратура. Вважають, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційних скаргах. Просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги апелянтів слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював в органах прокуратури з 01.08.1989 по 23.12.2011.

Наказом Генерального прокурора № 1215к від 09.09.2010 позивач призначений на посаду прокурора Ківерцівського району Волинської області.

Генеральним прокурором України 23.12.2011 прийнято наказ № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», відповідно до якого на підставі статтей 46-2, 48 Закону України «Про прокуратуру», частини першої статті 8, пункту 6 статті 9, статті 11 Дисциплінарного статуту України та пункту 10 Положення про класні чини працівників органів прокуратури України, за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, прокурора Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 № 433.

Наказом Генерального прокурора України № 2086к від 23.12.2011 прокурор Ківерцівського району Волинської області старший радник юстиції ОСОБА_1 , діючи всупереч інтересам служби та з корисних мотивів, вимагав та отримав 14.12.2011 від зацікавленої особи хабаря у розмірі 5,5 тис. дол. США за неприйняття законного рішення по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_2 за частиною 3 статті 152, частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України.

Згідно наказу Генеральною прокуратурою України 14.12.2011 щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України та обрано запобіжний захід. Своїми діями ОСОБА_1 порушив Присягу працівника прокуратури та вчинив проступок, який порочить його як працівника прокуратури, у зв`язку з чим підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності.

Апеляційним судом встановлено, що постановою про порушення кримінальної справи від 14.12.2011 щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України (далі Постанова від 14.12.2011).

Вказаною Постановою було встановлено, що ОСОБА_1 , будучи службовою особою, діючи за попередньою змовою групою ї осіб із ОСОБА_3 , одержав, поєднаного із вимаганням хабаря у сумі 5 500 доларів США, за вчинення в інтересах ОСОБА_2 дій, із використанням наданого йому службового становища.

В межах вказаного кримінального провадження 19.12.2011 було винесено постанову про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_1 та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України.

22.12.2011 прокурором Волинської області за № 15-7вих-11 було направлено Генеральному прокурору України подання про звільнення з посади прокурора Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_1 з позбавленням його класного чину (далі Подання від 22.12.2011).

Необхідність звільнення обґрунтовано обставинами викладеними в Постанові від 14.12.2011 та зазначено: «…Факт порушення кримінальної справи відносно прокурора Ківерцівського району ОСОБА_1 набув негативного резонансу в області. Зазначені вище обставини викликали негативну оцінку і в працівників прокуратури області.

Враховуючи, що з матеріалів справи вбачається причетність прокурора Ківерцівського району ОСОБА_1 до вчинення злочину, тобто проступку, який порочить його як працівника прокуратури, останній підлягає звільненню з посади та органів прокуратури з позбавленням класного чину…».

23.12.2011 Генеральним прокурором України прийнято наказ № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», відповідно до якого на підставі статтей 46-2, 48 Закону України «Про прокуратуру», частини першої статті 8, пункту 6 статті 9, статті 11 Дисциплінарного статуту України та пункту 10 Положення про класні чини працівників органів прокуратури України, за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, прокурора Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 № 433 (далі Наказ № 2086к від 23.12.2011, оскаржуваний Наказ).

Як вбачається з оскаржуваного Наказу підставами для його винесення слугувало наступне: «Прокурор Ківерцівського району Волинської області старший радник юстиції ОСОБА_1 , діючи всупереч інтересам служби та з корисних мотивів, вимагав та отримав 14.12.2011 від зацікавленої особи хабара у розмірі 5,5 тис. дол. США, за неприйняття законного рішення по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 186 КК України.

Генеральною прокуратурою України 14.12.2011 щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 368 КК України та обрано запобіжний захід.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив Присягу працівника прокуратури та вчинив проступок, який порочить його як працівника прокуратури, у зв`язку з чим підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності».

Разом з тим, вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21.05.2019 у справі 1715/6764/12 за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 152 Кримінального кодексу України, ОСОБА_1 визнано невинним в пред`явленому йому обвинувачені і виправдано за недоведеністю його участі у вчинені інкримінованого злочину (далі вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21.05.2019 у справі 1715/6764/12).

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31.10.2019 вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21.05.2019 у справі 1715/6764/12 залишено без змін.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 38, 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Регулювання правового становища осіб, які проходять службу в органах прокуратури на час виникнення спірних правовідносин здійснювалось відповідно до спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про прокуратуру» (надалі Закон № 1789-XII в редакції станом на 01.10.2011, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), Дисциплінарним статутом прокуратури України, затвердженим постановою Верховної ради України від 06.11.1991 (далі Статут).

Згідно частини 1 та пункту 2 частини 2 статті 46-2 Закону № 1789-XII прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Прокурори і слідчі підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину, зокрема, за порушення «Присяги працівника прокуратури».

Відповідно до частини 3 статті 48 Закону № 1789-XII за порушення закону, неналежне виконання службових обов`язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

Згідно статті 8 Статуту, дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Статтею 11 Статуту передбачено порядок вирішення питання про накладення стягнення, відповідно до якої дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з`ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

Згідно норм Закону № 1789-XII, Статуту випливає, що припинення державної служби в органах прокуратури за порушення Присяги працівника прокуратури є крайнім заходом відповідальності, який виходить за межі дисциплінарної відповідальності, а тому, якщо підставою для припинення державної служби є порушення посадовою особою органів прокуратури службової дисципліни, неможливість застосування за таке порушення до посадової особи заходів дисциплінарного впливу аж до звільнення з органів прокуратури, повинно бути мотивовано.

Обов`язковість такого мотивування обумовлена тим, що застосування заходів дисциплінарного впливу до посадових осіб органів прокуратури України чітко урегульовано Дисциплінарним статутом прокуратури України, який визначає види дисциплінарних стягнень та порядок їх застосування, що має наслідком забезпечення належного захисту законних прав та інтересів працівників прокуратури при вирішенні питань їх дисциплінарної відповідальності.

Вирішенню питання про правомірність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності саме за порушення Присяги передбачає необхідність з`ясувати саме склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ці ж самі дії особи отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.

Кримінальне і дисциплінарне провадження є окремими (незалежними) процедурами і в межах кожної з них уповноважені органи повинні встановлювати склад кримінального правопорушення чи дисциплінарного проступку. Тому особливості юридичної кваліфікації злочину під час досудового розслідування не мають прямого впливу на висновки про наявність у діях особи дисциплінарного проступку. Передумовою звільнення прокурора за порушення Присяги та за скоєння проступку, який порочить його як працівника прокуратури мають бути порушення, встановлені внаслідок ретельного службового розслідування у ході якого належними та допустимими доказами має підтвердитися факт скоєння особою вчинку, направленого проти інтересів служби, який суперечить покладеним на неї обов`язкам, підриває довіру до неї як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання особою своїх обов`язків.

Зі змісту Подання від 22.12.2011 про звільнення позивача з посади випливає, що встановлені обставини є тотожними тим, що зазначені Постанові від 14.12.2011 про притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

Разом з тим, у Поданні вказано на факти затримання позивача за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України, та пред`явлення йому обвинувачення, а також зазначено, що вказана подія набула негативного суспільного резонансу. Крім того, зроблено висновок, що з матеріалів справи вбачається причетність прокурора Ківерцівського району ОСОБА_1 до вчинення злочину, тобто проступку, який порочить його як працівника прокуратури, останній підлягає звільненню з посади та органів прокуратури з позбавленням класного чину.

В оскаржуваному Наказі про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності також містяться обставини та умови щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювався позивач, тотожні до викладених у Постанові від 14.12.2011 та Поданні від 22.11.2011, а також посилання на негативний суспільний резонанс відповідної події.

Зі змісту Подання від 14.12.2011 і оскаржуваного Наказу вбачається, що в основу порушення позивачем Присяги працівника прокуратури та вчинення проступку, який порочить його як працівника прокуратури, покладені обставини, які інкримінувалися позивачу в рамках кримінального провадження й дали підстави вважати, що позивач вчинив дисциплінарний проступок.

Порушення кримінального провадження є тільки формальним/офіційним припущенням органу/посадової особи, який/яка проводить досудове розслідування, про те, що конкретна особа причетна до злочину. Таке припущення ґрунтується на неостаточних результатах досудового розслідування і кримінально-правова кваліфікація поставленого їй у провину діяння може бути змінена або навіть відмінена. Вина особи у вчиненні злочину підлягає доведенню у встановленому законом порядку, відтак твердження про винуватість особи у вчиненні злочину на цій стадії кримінального провадження, як про встановлений факт, є неприпустимі.

Згідно пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням якого кореспондує стаття 62 Конституції України, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відтак, висновки щодо підстав звільнення позивача, що містяться в оскаржуваному Наказі не дають достеменних підстав вважати, що у його діях встановлено склад саме дисциплінарного проступку.

Аналогічні правові позиція відображені у постановах Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №815/1956/16, від 20 листопада 2019 року у справі №817/2166/16 та від 30 червня 2020 року у справі № 817/1967/15.

Таким чином, неправомірного притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки обставини, які зазначені в спірному Наказі та Поданні від 22.12.2011, не дають достеменних підстав вважати, що позивачем не дотримано загальноприйнятих норм моралі та поведінки, а потребують надання їм належної оцінки при винесенні судом рішення у відповідній кримінальній справі, тобто доведення або недоведення вини позивача у скоєнні проступку.

Разом з тим, вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21.05.2019 у справі 1715/6764/12, яким позивача визнано невинним в пред`явленому йому обвинувачені і виправдано за недоведеністю його участі у вчинені інкримінованого злочину, та який набрав законної сили.

Наведена обставина слугує підтвердженням необґрунтованості висновків відповідачів, що стали підставами для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у формі звільнення з посади працівника прокуратури.

За дискреційними адміністративними актами Європейським Судом з прав людини вироблено позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» від 31.07.2008 року, рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» від 22.11.1995 року, рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру» від 21.07.2011 року, рішення у справі «Путтер проти Болгарії» від 02.12.2010 року).

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі «Волохи проти України» від 02.11.2006 року, рішення у справі «Malone v. United Kindom» від 02.08.1984 року).

Відтак, що відповідачами не доведено у судовому порядку обґрунтованості та правомірності, в контексті частини другої статті 2 КАС України, наказу Генерального прокурора України від 23 грудня 2011 року № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким прокурора Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади із позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 № 433к», що є підставою для визнання такого протиправним та скасування.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначених у частині першій статті 235 та статті 240-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд приймає рішення про поновлення працівника на попередній роботі.

Верховний Суд України в постанові від 16 жовтня 2012 року у справі № 21-267а12 дійшов висновку (підтвердження цієї позиції пізніше знайшло своє відображення в постанові Верховного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16), що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України). Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Виходячи із положень трудового законодавства, незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство.

Проте така підстава у даному випадку відсутня.

Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 (далі Закон № 1697-VII), докорінно змінено систему органів прокуратури в Україні, зокрема діюча система не передбачає існування районної прокуратури, з посади керівника якої було звільнено позивача.

Згідно статті 7 Закону № 1697-VII систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Керуючись частиною другою статті 15 Закону № 1697-VII прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.

Враховуючи те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правомірно поновлено його на посаді.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розрахунок середнього заробітку працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі Порядок №100).

Абзацом другим пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно абзацу 1 пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Відповідні служби відповідачів володіють всіма необхідними відомостями, а відтак можливістю, для здійснення необхідного розрахунку з подальшою виплатою відповідно до приписів статті 235 КЗпП України, до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів 3000000 (трьох мільйонів) грн. моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне, а саме.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З цією нормою кореспондуються приписи статті 1173 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), відповідно до яких, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивач просить суд відшкодувати завдану йому моральну шкоду.

Моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вказана норма не містить вказівки, порушення яких саме прав тягне за собою відшкодування моральної шкоди. Відтак, порушення будь-якого права особи може мати наслідком завдання моральної шкоди і, відповідно, є підставою для позовної вимоги про її відшкодування.

За своєю природою інститут відшкодування моральної шкоди є приватно-правовим, оскільки стосується безпосередньо особистих прав людини.

Однак, виходячи з приватно-правового характеру суб`єктивного цивільного права потерпілої особи на використання зазначеного способу цивільно-правового захисту, очевидно, що таке право може виникнути також у зв`язку з порушенням прав особи в публічно-правових відносинах, що і знайшло своє відображення в приписах статті 56 Конституції України.

У публічно-правових відносинах моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою суб`єкта владних повноважень або його посадових осіб.

Позивач повинен довести, що йому заподіяно шкоду і визначити її розмір. Це означає, що позивач повинен зазначити, які саме виникли обставини, що спричинили страждання чи приниження честі, гідності, яку саме шкоду вони спричинили і який її розмір.

Позивач обґрунтовує необхідність стягнення моральної шкоди тим, що протиправне звільнення його з роботи мало наслідком значне погіршення стану його здоров`я та втрату засобів до існування у формі пенсійного забезпечення призначеного йому як працівнику органів прокуратури.

Апеляційний судом встановлено, що на підтвердження погіршення стану здоров`я позивач посилається на копії довідок до акту огляду медико-соціальною комісією про підтвердження позивачу другої групи інвалідності починаючи з 01.08.2013 і на дату винесення цього рішення.

Разом з тим, позивачем надано суду копії більше п`ятдесяти епікризів хворого ОСОБА_1 , відповідно до яких, позивач перебував на стаціонарному лікуванні в кардіологічному та неврологічному відділеннях у Комунальному закладі «Рівненська обласна клінічна лікарня» протягом 2013-2018 років, а також ряду інших документів виданих медичними установами на підтвердження незадовільного стану здоров`я позивача після його звільнення з органів прокуратури і подальшого перебування під слідством.

14.12.2011 ОСОБА_1 був затриманий в порядку статті 115 Кримінального процесуального кодексу України за підозрою у вчиненні злочину. 16.12.2011 Печерський районний суд міста Києва продовжив строк затримання підозрюваного ОСОБА_1 до 22.12.2011, а 22.12.2011 той же суд обрав позивачу запобіжний захід - взяття під варту.

10.02.2012 строк тримання під вартою суд продовжив до 14.04.2012.

Постановою Рівненського міського суду від 06.02.2013 запобіжний захід змінений з тримання під вартою на заставу.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів причинно-наслідкового зв`язку між фактом звільнення з роботи та погіршенням стану його здоров`я. Відтак в ході судового розгляду не встановлено, що таке погіршення стану здоров`я відбулось саме в зв`язку із звільненням, а не застосуванням до позивача запобіжних заходів в ході кримінального провадження щодо нього.

На переконання суду, встановлені обставини, як то погіршення стану здоров`я позивача та втрата засобів до існування, очевидно перебувають в певному зв`язку із фактом звільнення позивача з роботи, та очевидно призвели до моральних страждань та переживань, що охоплюється поняттям моральної шкоди.

Разом з тим, будь-яке порушення прав фізичної особи неодмінно заподіює шкоду.

Відтак, відповідачами було допущено протиправну поведінку щодо позивача.

Оскільки підставою виникнення обов`язку відшкодувати моральну шкоду є протиправна поведінка (дії чи бездіяльність), то завжди є і моральні страждання з приводу порушення прав фізичної особи. Моральна шкода, як правило, супроводжує будь-яке порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу.

При оцінці обґрунтованості вимог особи про відшкодування моральної шкоди належить керуватись принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин справи форм моральної шкоди.

Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності обставини, що свідчать про наявність та характер завданих особі немайнових втрат

За таких обставин, апеляційний суд переконаний, що розумним та справедливим розміром відшкодування завданої моральної шкоди є 50000,00 грн., що підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та прокуратури Волинської області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 року у справі №140/3530/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 23.02.2022