Справа № 640/9529/21
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2022-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2022 року м. Київ № 640/9529/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф медіа груп»

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тріумф медіа груп» (04073, м. Київ, просп. Степана Бандери, буд. 34-В, ) (далі позивач/ТОВ «Тріумф медіа груп») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) (далі відповідач/ГУ ДПС у м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення ГУ ДПС у м. Києві від 16.12.2020 року № 157584/10/26-15-04-14-18 щодо відмови у здійсненні перерахунку суми штрафу, вказаного у податковому повідомленні-рішенні ГУ ДФС у м. Києві від 05.03.2019 року № відповідно до п. 73 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України;

- зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС України, здійснити перерахунок суми штрафу згідно податкового повідомлення-рішення від 05.03.2019 року № та надіслати нове податкове повідомлення-рішення відповідно до п. 73 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 23.05.2020 р. вступив в силу Закон України №466-ІХ, яким було внесено зміни до п. 73 підрозділу 2 розділу ХХ Перехідних положень ПК України, на підставі яких податковий орган був зобов`язаний провести перерахунок сум штрафу, застосованих до позивача згідно податкового повідомлення-рішення від 05.03.2019 року №, оскільки сума штрафу, що визначена у вказаному повідомленні-рішенні в розумінні пп.56.15 та 56.18 Податкового кодексу України вважається узгодженою з 28.07.2020 року. Проте, в порушення вказаних норм відповідач не здійснив вказаного перерахунку та не вручив позивачу нових податкових повідомлень-рішень, що стало підставами для звернення до суду.

Відповідач заперечував проти задоволення позову та вказав, що у спірних правовідносинах зміни до п. 73 підрозділу 2 розділу ХХ Перехідних положень ПК України були внесені 23.05.2020 р. Законом України №466-ІХ, в той час як усі зобов`язання за податковим повідомленням-рішенням, які просить перерахувати позивач, на даний час є узгодженим за рішенням суду у справі 640/10870/19, що набрало законної сили. Таким чином, у податкового органу відсутні підстави для здійснення перерахунку сум грошових зобов`язань.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Посадовими особами ГУ ДПС у м. Києві було проведено камеральну перевірку своєчасності реєстрації податкових накладних ТОВ «Тріумф медіа груп» в Єдиному реєстрі податкових накладних.

За результатами перевірки контролюючим органом складено акт перевірки від 705.02.2019 року №498/26-15-12-07-20/34430721 згідно з висновками якого перевіркою встановлено порушення ТОВ «Тріумф медіа груп» пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, а саме порушення термінів реєстрації податкових накладних згідно з додатком до акта перевірки.

На підставі акта перевірки, ГУ ДПС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.03.2019 року №, з яким до позивача був застосований штраф у розмірі 2 542 057 грн. 89 коп. за порушення строків реєстрації в ЄРПН податкових накладних та розрахунків коригування до податкових накладних.

Позивач скористався правом на адміністративне та судове оскарження ППР.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2020 року в адміністративній справі № 640/10870/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф медіа груп» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2020 року в адміністративній справі № 640/10870/19, позивачу було повністю відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Отже, рішення у адміністративній справі 640/10870/19 набрало законної сили 28 липня 2020 року.

27 травня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення перерахунку за податковим повідомленням-рішенням від 05.03.2019 року № та просив прийняти нове рішення, враховуючи вимоги Закону України №466-ІХ.

У відповідь на вказану заяву, ГУ ДПС у м. Києві направило ТОВ «Тріумф медіа груп» лист від 26.06.2020 року № 95422/10/26-15-04-09-18, яким повідомлено, що станом на 26.06.2020 року ГУ ДПС у м. Києві вживаються заходи щодо приведення логічних неузгодженостей у відповідність до норм чинного законодавства України, то що про вжиття заходів буде повідомлено додатково.

У листопаді 2020 року ТОВ «Тріумф медіа груп» із даних особистого кабінету дізналось про наявність податкового боргу, який виник у зв`язку з несплатою узгоджених податкових зобов`язань за податковим повідомленням-рішенням від 05.03.2019 року № .

01 грудня 2020 року ТОВ «Тріумф медіа груп» повторно направило заяву до ТУ ДПС у м. Києві про здійснення перерахунку суми штрафних санкцій за податковим повідомленням-рішенням від 05.03.2019 року № .

21 грудня 2020 року ТОВ «Тріумф медіа груп» отримало поштою рішення ТУ ДПС у м. Києві від 16.12.2020 року № 157584/10/26-15-04-14-18, яким ТОВ «Тріумф медіа груп» повідомлено про відсутність підстав для здійснення перерахунку ППР від 05.03.2019 року № , відповідно до п.73 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України.

Позивач, вважаючи вказані дії протиправними, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України другою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Податковим кодексом України, та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту всі нормативно-правові акти наведені в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту 201.10. статті 201 ПК України (в редакції, чинній на час прийняття податкового повідомлення-рішення від 05.03.2019 року №) при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю факту прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Пунктом 120-1.1 статті 120-1 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) було встановлено, що порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою ) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі:

10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних / розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів;

20 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних / розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 16 до 30 календарних днів;

30 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних / розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 31 до 60 календарних днів;

40 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних / розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 61 до 365 календарних днів.

Так, у зв`язку з порушенням позивачем зазначених вище приписів податкового законодавства, податковим органом було прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.03.2019 року №.

Вказане податкове повідомлення-рішення було оскаржено позивачем до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2020 року в адміністративній справі № 640/10870/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф медіа груп» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2020 року в адміністративній справі № 640/10870/19, позивачу було повністю відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Водночас, 23.05.2020 р. набули чинності положення Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон №466-ІХ).

Цим законодавчим актом змінено статтю 120-1 ПК України та викладено пункт 120-1.1 вказаної статті у такій редакції: «Порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції з постачання товарів/послуг, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість; податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою; податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами «а» - «г» цього пункту, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної; податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної; податкової накладної, складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 і 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу…».

Крім того, Законом №466-ІХ доповнено підрозділ 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України пунктом 73.

Так, відповідно до змісту п. 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення», в редакції Закону №466-ІХ, штрафи за порушення платниками податку на додану вартість граничного строку для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, за операціями, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість, операціями, що оподатковуються податком на додану вартість за нульовою ставкою, операціями, що не передбачають надання податкової накладної отримувачу (покупцю), а також податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами "а" - "г" пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, нараховані платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", строк сплати грошових зобов`язань за якими не настав або грошові зобов`язання за якими неузгоджені (відповідні податкові повідомлення-рішення знаходяться в процедурі адміністративного або судового оскарження та грошові зобов`язання за ними не сплачено) станом на дату набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", застосовуються в розмірі 1 відсотка обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 510 гривень.

Таким чином законодавець мав на меті не лише уточнити й розширити перелік випадків, за яких платник податків звільняється від відповідальності, передбаченої пунктом 120-1.1 статті 120-1 ПК України, а й убезпечити платників податків від надмірного тягаря відповідальності, встановленого раніше чинними положеннями пункту 120-1.2 статті 120 ПК України, у випадках та за відповідності умовам, наведеним у пункті 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Тобто законодавець передбачив ретроспективну дію положень пункту 73, підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України в частині порядку застосування штрафів за порушення платниками податку на додану вартість порядку реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, за операціями, визначеними таким пунктом, яка проявляється в тому, що такі положення поширюють свою дію на всі штрафні санкції, нараховані платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до дати набрання чинності Законом №466-ІХ, у разі, якщо відповідні податкові повідомлення-рішення перебувають у процедурі адміністративного або судового оскарження (без обмеження інстанційності судового розгляду) та грошові зобов`язання за ними не сплачено станом на дату набрання чинності цим Законом.

Суд зазначає, що такий підхід законодавця загалом відповідає принципу «доброго врядування» і «належної адміністрації» в світлі практики ЄСПЛ.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само).

За змістом наведеної норми законодавцем, який виявив певні недоліки (непропорційність) у механізмі відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкової накладної, що не надається покупцю товарів, Законом № 466 закріплено, що пункт 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України підлягає застосуванню до штрафів нарахованих платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до дати набрання чинності Законом №466-ІХ, у разі, якщо відповідні податкові повідомлення-рішення знаходяться в процедурі адміністративного або судового оскарження та грошові зобов`язання за ними не сплачено станом на дату набрання чинності цим Законом.

У рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України дійшов висновку, що надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Зворотна дія нормативно-правового акта у часі (ex post facto) - це дія нового нормативно - правового акта на факти та відносини, що мали місце до набуття ним чинності.

Судом встановлено, що на дату набрання чинності Закону №466-ІХ податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 року знаходились в процедурі судового оскарження, а грошові зобов`язання за ними не були сплачені позивачем.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2020 року в адміністративній справі № 640/10870/19 набрало законної сили 28 липня 2020 року.

Таким чином, станом на 23.05.2020 р. на час набрання чинності положеннями Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон №466-ІХ) податкові зобов`язання, вказані у податковому повідомленні-рішенні № від 05.03.2019 року перебували в процедурі судового оскарження.

При цьому, на час закінчення судового розгляду адміністративних справ (набрання рішеннями законної сили) №640/10870/19, чинною і такою, що підлягає до застосування у спірних правовідносинах, є редакція пункту 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, якою впроваджено ретроактивну (ретроспективну, тобто таку, яка передбачає, що дата вступу в силу та дата набрання чинності акта збігаються, однак він змінює на майбутнє правові наслідки діянь та подій, які мали місце до набрання ним чинності) дію закону у відповідних правовідносинах. А саме - щодо штрафів, нарахованих платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві" за наведених у цій же нормі умов.

Суд звертає увагу на те, що положеннями пункту 56.18 статті 56 ПК України передбачено, що при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Отже, за загальним правилом, відповідно до пункту 56.18 статті 56 ПК України узгодженими, у випадку звернення платника податків до суду, вважаться грошові зобов`язання з дня набрання рішенням законної сили.

В Законі ж №466-ІХ (пункт 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України) виділено окремі категорії грошових зобов`язань, які підлягають відкликанню як неузгоджені, водночас запроваджено інший, відмінний від загального, підхід, за яким для цілей цієї норми під неузгодженими грошовими зобов`язаннями розуміються ті, по яких відповідні податкові повідомлення-рішення знаходяться в процедурі адміністративного або судового оскарження та грошові зобов`язання за ними не сплачено станом на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві».

Таким чином, для цілей, задекларованих цією нормою, зміст і обсяг поняття неузгодженості має спеціальне призначення і розкривається в дужках, при цьому воно не відсилає до пункту 56.18 статті 56 ПК України, а конкретизується і становить окремий, відмінний від загального визначення, зміст узгодженості грошових зобов`язань. Отже, застосування загальної дефініції, визначеної пунктом 56.18 статті 56 ПК України, для реалізації права, визначеного пунктом 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, законодавцем не передбачена.

Законодавцем для цілей пункту 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України закріплено відмінне від загального (пункт 56.18 статті 56 ПК України) розуміння неузгодженого грошового зобов`язання, а саме - для цілей цієї норми грошове зобов`язання є неузгодженим протягом всієї процедури судового оскарження за умови, що грошове зобов`язання за ними не сплачено.

А отже, доводи податкового органу про те, що податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 року, не відповідають вимогам п. 73 підрозділу 2 Розділу XX ПК України (із змінами внесеними згідно із Законом України від 14.07.2020 №786 ІХ) та не підлягає перерахуванню та скасуванню, оскільки станом на дату набрання чинності Законом №466-IX 23.05.2020 податкове повідомлення-рішення було узгодженим, є необґрунтованими.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 14 жовтня 2010 року (справа «Щокін проти України», пункти 56-57) зазначив, що відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення порушує вимогу «якості закону» та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника; суд погодився з тим, що у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права та бути законним і обґрунтованим.

При цьому, законодавство, яке підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, було змінене законодавцем шляхом прийняття ретроактивної норми, якою змінено обсяг прав та обов`язків платника податків і контролюючих органів.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 05.08.2020 по справі №580/1424/19, від 21.10.2020 по справі №1.380.2019.001225, від 31.03.2021 по справі №640/6342/19, від 01.04.2021 по справі №620/2515/19.

Відповідно до вказаних змін, контролюючий орган за місцем реєстрації платника податку здійснює перерахунок суми штрафу і надсилає (вручає) такому платнику нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним) без вчинення будь-яких додаткових дій з боку контролюючого органу, тобто в силу закону.

Таким чином, станом на час розгляду справи в суді чинною і такою, що підлягає застосування до спірних правовідносин, є редакція пункту 73 підрозділу 2 розділу ХХ " Перехідні положення" ПК України. При цьому, оскільки спірне податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 року, не відповідає легальній меті державного регулювання спірних правовідносин згідно зі введеними змінами Законом №466-ІХ та є непослідовним у контексті положень цього Закону як таке, що покладає безпідставний податковий тягар на платника.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на перерахунок штрафних санкцій за податковим повідомленням-рішенням № від 05.03.2019 року.

Разом з тим, враховуючи зміни внесені до Податкового кодексу України в частині зменшення розміру штрафів за порушення платниками ПДВ граничного строку для реєстрації в ЄРПН податкових накладних/розрахунків коригування, обрахована відповідачем сума штрафних санкцій підлягає перерахунку, а тому не може бути застосовано до позивача у тому розмірі, який визначено податковим повідомленням-рішенням № від 05.03.2019 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи, що матеріали справи містять докази звернення позивача до податкового органу з вимогою вчинення відповідних дій, а саме перерахунку грошового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням № від 05.03.2019 року, проте, відповідачем на виконання вимог п. 73 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового Кодексу України не було вчинено дій щодо перерахунку спірного податкового зобов`язання, суд приходить до висновку, що відповідачем було вчинено протиправні дії, які полягають у непроведенні перерахунку грошового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням № від 05.03.2019 року, а відтак наявні підстави для задоволення вимог позивача в частині зобов`язання Головного управління ДПС у м. Києві здійснити перерахунок суми штрафів за податковим повідомленням-рішенням № від 05.03.2019 року виходячи зі ставки, що встановлена абзацом першим пункту 73 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового Кодексу України.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідача надіслати (вручити) Позивачу нове податкове повідомлення-рішення з перерахованою таким чином сумою штрафів, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи їх передчасність.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Що стосується клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правову допомогу в розмірі 50 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно із ч.ч.1, 3, 6, 7, 9 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, слід враховувати, що за змістом статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу підлягають усі здійснені документально підтверджені судові витрати.

Згідно із ч.ч.1-5 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Системний аналіз наведених вище по тексту норм права дає підстави вважати, що матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі 814/698/16.

Крім того, до суду необхідно надати і детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги разом із відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена, а також із доказами, які підтверджують здійснення відповідних витрат (у разі понесення таких).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Таким чином, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, повинні бути пов`язані тільки з розглядом конкретної адміністративної справи, що розглядається судом, і за надання правової допомоги за визначених законом обставин: у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Суд звертає увагу, що матеріали справи містять наступні документи на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді представником позивача, а саме: копію договору про надання правової допомоги №08/03 від 23.03.2021 року, ордер та платіжне доручення 5466 від 16.04.2021.

Так, пунктом 1.1 договору від 23.03.2021 №08/03 визначено, що на умовах цього договору, Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання зобов`язується надавати необхідну правову допомогу Клієнту, а Клієнт зобов`язується виплатити Адвокатському об`єднанню гонорар за надання правової допомоги, передбаченої даним договором. Відповідно до пункту 1.2. Адвокатське об`єднання зобов`язується надати правову допомогу, що потребує клієнт, що включає ознайомлення з наданими Клієнтом документами, підготовку позовної заяви, інших необхідних заяв, в тому числі заяв по суті справи, за необхідності, представлення інтересів Клієнта в Окружному адміністративному суді м. Києва, та Шостому апеляційному адміністративному суду за позовом Клієнта до ГК ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС України щодо визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Пунктом 4.7 даного договору визначено, що виконання Договору в цілому посвідчується підписанням Сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг.

До матеріалів справи актів наданих послуг чи інших документів на підтвердження надання правової допомоги саме у даній справі позивачем не надано.

Також, суд зауважує, що при встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2021 року у справі №820/479/18 та у своїй постанові від 10 вересня 2021 року у справі №460/2315/19.

Суд зауважує, що у висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява №71660/11), у пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява №72277/01), у пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (Заява №66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі "Lavents v. Latvia" (Заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на той факт, що в матеріалах справи відсутні належні докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу та відсутність правових підстав для їх стягнення за рахунок відповідач на користь позивача.

Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності та пояснення сторін, суд доходить висновку, що відповідачем не доведена правомірність свого рішення, у зв`язку із чим адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф медіа груп» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи платіжних доручень №4946 від 01.04.2021 року, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у загальному розмірі 4540,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в межах вказаної суми.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріумф медіа груп" (04073, м. Київ, просп. Степана Бандери, буд. 34-В, ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати рішення ГУ ДПС у м. Києві викладене в листі від 16.12.2020 року № 157584/10/26-15-04-14-18 щодо відмови у здійсненні перерахунку суми штрафу, вказаного у податковому повідомленні-рішенні ГУ ДФС у м. Києві від 05.03.2019 року № відповідно до п. 73 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України;

3. Зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС України, здійснити перерахунок суми штрафу згідно податкового повідомлення-рішення від 05.03.2019 року № та надіслати нове податкове повідомлення-рішення відповідно до п. 73 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріумф медіа груп" (04073, м. Київ, просп. Степана Бандери, буд. 34-В, ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень за рахунок бюджетних асигнувань рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ ВП 44116011).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко