Справа № 460/2363/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 460/2363/21 пров. № А/857/19708/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року (прийняте у м. Рівне, суддею Нор У. М.) у справі № 460/2363/21 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.04.2020 форми «Ф» №0-1701, № 0-1701, якими визначено податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості», у сумі 37 947,18 грн та 9385,49 грн за 2019 рік.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що належні йому на праві приватної власності об`єкти нерухомого майна відносяться до будівель промисловості, тому, в розумінні підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) такі не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, що свідчить про протиправність нарахування йому контролюючим органом податкового зобов`язання оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що належні йому пилорама та майновий комплекс та млин, слід вважати будівлями промисловості, на які поширюється податкова пільга, передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки всі вищезазначені промислові будівлі використовуються ним для промислового виробництва, зокрема, розпилювання деревини, виготовлення готової сировини із деревини, сушки пиломатеріалу, тощо. Для виготовлення промислової продукції ОСОБА_1 використовує наявне в нього обладнання. Факт виробництва продукції на власному обладнанні, що розташоване у належних йому промислових будівлях підтверджується договором переробки давальницької сировини від 01.01.2019, договором про надання послуг від 01.01.2019, договором поставки від 01.01.2019 № 05.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 30.06.2000 (реєстраційний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30.06.2000 № 0001404) та здійснює наступні види діяльності за КВЕД: 01.49 Розведення інших тварин (основний); 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво; 16.23 Виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів; 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 52.24 Транспортне оброблення вантажів; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів; 01.50 Змішане сільське господарство; 01.45 Розведення овець і кіз; 01.47 Розведення свійської птиці (а. с. 54 - 57).

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.15-72), свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 23, 26), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 24) ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень за адресою:

- АДРЕСА_1 : пилорама, загальною площею 749,7 кв. м;

- АДРЕСА_2 : майновий комплекс загальною площею 1818,7 кв. м, до якого входить: адмінприміщення, А-1, 152,2 кв. м; столярний цех, Б-1, 454,8 кв. м; пилорамний цех, В-1, 410,0 кв. м; гараж, Г-1, 429,5 кв. м; котельня, Д-1, 94,3 кв. м; сушилка, Е-1, 99.1 кв. м; навіс, Ж-1, 161,5 кв. м; прохідна, З-1, 8,5 кв. м; насосна, И-1, 8,5 кв. м; огорожа,1; ворота, 2; огорожа, 3; димова труба,4; водонапірна башта, 5; свердловина, 6.

- АДРЕСА_3 : цех по виготовленню меблів загальною площею 1718,1 кв. м, цех по складанню меблів загальною площею 737,7 кв. м, будівля класу № 3 загальною площею 806,6 кв. м.

Головнп управління ДПС у Рівненській області на підставі наведених відомостей провело розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та винесло щодо ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення форми «Ф» від 21.04.2020 № 0-1701 (а.с. 10), № 0-1701 (а.с. 11) про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у сумі 37 947,18 грн та 9385,49 грн.

Позивач, не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, оскаржив їх до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження обставин використання будівель промисловості для виготовлення промислової продукції, позивач в порушення ч. 1 ст. 77 КАС України (незважаючи на приведені положення законодавства та висновки Верховного Суду), доказів не надав. При цьому, позивач жодним чином не аргументував протиправність нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки по об`єктах нежитлової нерухомості, які належать до майнового комплексу, окрім столярного цеху та пилорамного цеху.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 вказаного Кодексу встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту - платнику.

Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти), який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може надалі змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.

Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у цьому випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.21 статті 56 ПК України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.

Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 ПК України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 ПК України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Таким чином, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 (далі - ДК 018-2000), будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Як слідує з матеріалів справи, відповідачем заперечується використання позивачем пилорами загальною площею 749,7 кв. м, столярного цеху, Б-1, 454,8 кв. м та пилорамного цеху, В-1, 410,0 кв. м за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва, а також приналежність адмінприміщення, А-1, 152,2 кв. м; гаража, Г-1, 429,5 кв. м; котельні, Д-1, 94,3 кв. м; сушилки, Е-1, 99.1 кв. м; навісу, Ж-1, 161,5 кв. м; прохідної, З-1, 8,5 кв. м; насосної, И-1, 8,5 кв. м до будівель промисловості.

Так, ОСОБА_1 з метою підтвердження використання вищезазначених будівель з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції, долучено до матеріалів справи документи, а саме:

- Договір переробки давальницької сировини від 01.01.2019 (а. с. 38), відповідно до змісту якого, ПП «БУД-ПРОМ» зобов`язується поставити лісоматеріали (давальницьку сировину), а позивач зобов`язується виготовити пиломатеріали. На підтвердження виконання договору переробки давальницької сировини від 01.01.2019 (а.с.38) позивач долучив видаткову накладну № 5 від 12.02.2019 (а.с.39), видаткову накладну №9 від 25.02.2019 (а.с.40), видаткову накладну №10 від 02.09.2019 (а.с. 39), на надання послуг з розпиловки пиловика.

- Договір про надання послуг від 01.01.2019 (а.с.42), відповідно до змісту якого, ФОП ОСОБА_2 доручає, а ФОП ОСОБА_1 надає послуги з сушки пиломатеріалу 25 мм і більше. На підтвердження виконання договору про надання послуг від 01.01.2019 (а.с. 42) позивач долучив видаткову накладну № 14 від 15.07.2019 (а.с. 43), видаткову накладну № 20 від 10.10.2019 (а.с. 44).

- Договір поставки від 01.01.2019 № 05 (а.с. 45), відповідно до змісту якого, ФОП ОСОБА_1 виготовляє та передає у власність ФОП ОСОБА_2 дошку лицювальну - клеєну. На підтвердження виконання договору поставки від 01.01.2019 № 05 (а.с.45) позивач долучив видаткову накладну № 16 від 25.09.2019 (а.с.46), видаткову накладну № 12 від 10.10.2019 (а.с.47).

Проте, як зазначив суд першої інстанції, формальна наявність договорів та видаткових накладних, складених з порушенням п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також долучені позивачем розпорядження про використання промислового обладнання не є достатнім та беззаперечним документальним підтвердженням використання будівель промисловості з метою провадження виробничої діяльності.

Також позивач не навів жодного обгрунтування протиправності нарахування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки по наступних об`єктах: адмінприміщення, А-1, 152,2 кв. м; гараж, Г-1, 429,5 кв. м; котельня, Д-1, 94,3 кв. м; сушилка, Е-1, 99.1 кв. м; навіс, Ж-1, 161,5 кв. м; прохідна, З-1, 8,5 кв. м; насосна, И-1, 8,5 кв. м.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставин щодо наявності у нього права на застосування пільги, передбаченої підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, що свідчить про правомірність нарахування податкових зобов`язань оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року в адміністративній справі № 460/2363/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин