Справа № 640/30333/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації на прийняте за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Відділу з питань реєстрації місця проживання Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними і скасування рішень та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі Позивач-1, ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 (далі Позивач-2, ОСОБА_2 ) звернулися до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу з питань реєстрації місця проживання Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (далі Відповідач, Відділ реєстрації місця проживання), в якому просили:

- визнати протиправними і скасувати рішення від 08.09.2020 та рішення від 26.11.2020 Відділу з питань реєстрації місця проживання Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

- зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що приписами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено заборону вимагати для реєстрації місця проживання інші документи ніж ті, що ним передбачені, а тому зважаючи на перебування у власності ОСОБА_1 садового будинку, відсутність нормативної вимоги щодо подання документів про переведення такого будинку у житловий, а також законодавча можливість пристосування будинку для проживання у ньому свідчить про те, що Відповідач мав всі правові підстави для реєстрації місця проживання Позивачів.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація (далі Апелянт, Дарницька РДА) подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове про відмови у задоволенні позовної заяви. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, суд не врахував, що позов заявлено до структурного підрозділу, який не є юридичною особою, по-друге, суд безпідставно ототожнив садовий будинок із житловою нерухомістю, позаяк доказів переведення садового будинку у житловий матеріали справи не містять, по-третє, вимоги до будівництва садових і жилих будинків є відмінними, по-четверте, наданий технічний паспорт складений з порушенням нормативних вимог і строк його дії сплинув на час звернення до Відповідача, по-п`яте, підставою для відмови ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання було також й те, що останнім не надано військовий квиток з відповідними відмітками Дарницького РВК про перебування на військовому обліку, по-шосте, судом безпідставно стягнуто з Відповідача судові витрати у розмірі, більшому ніж вони понесли.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 11.01.2022.

У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивачі звернулися до Відповідача із заявами від 07.09.2020 та 25.11.2020 про реєстрацію місця проживання, в яких просили зареєструвати їх місце проживання за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 29, 31).

Разом з тим, Відділ з питань реєстрації місця проживання Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 08.09.2020 відмовив ОСОБА_2 у реєстрації її місця проживання за вказаною адресою з огляду на те, що вона не подала необхідних документів або інформації, а саме документів, що підтверджують переведення об`єкта нерухомого майна в житлову нерухомість (а.с. 34).

Також Відділ з питань реєстрації місця проживання Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 26.11.2020 відмовив ОСОБА_1 у реєстрації його місця проживання за вказаною адресою з огляду на те, що він не подав необхідних документів чи інформації, а саме документу, що підтверджує переведення об`єкта нерухомого майна в житлову нерухомість, а також військового квитка з відповідними відмітками Дарницького РВК про перебування на обліку (а.с. 36).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 19, 33, 64 Конституції України, ст. ст. 2, 3, 6, 9-1, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон), ст. 29 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 6, 8-1 Житлового кодексу Української РСР, ст. 35 Земельного кодексу України, Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207, а також ряду інших нормативних актів і позицій Верховного Суду у справах №183/4661/16 та №2340/4673/18, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на підтвердження матеріалами справи факту наявності у Позивачів права проживання у житлі за адресою: АДРЕСА_1 , безвідносно до того, до якого виду нерухомості належить такий об`єкт.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 3 Закону реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Статтею 6 Закону визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів встановлено Правилами реєстрації місця проживання та Порядком передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 (далі Правила №207).

Пунктами 3-4 Правил №207 передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання.

У відповідності до пункту 8-9 Правил №207 документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.

Пунктом 11 Правил №207 передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Указані підстави для відмови у реєстрації місця проживання кореспондують положенням ст. 9-1 Закону.

Вичерпний перелік документів, необхідних для реєстрації місця проживання особи, визначений п. 18 Правил №207, який у пп. 4 серед документів, що підтверджують право на проживання в житлі, визначає, зокрема, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

При цьому в указаному пункті, як і в статті 6 Закону, імперативно закріплено, що забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи.

Тобто, обов`язковою умовою для прийняття рішення про реєстрацію місця проживання особи є надання нею документів, що підтверджують право на проживання в житлі.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту оскаржуваних рішень, підставами для відмови у реєстрації місця проживання Відділом реєстрації місця проживання визначено абз. 2 п. 11 Правил №207 особа не подала необхідних документів або інформації, а саме документів, що підтверджують переведення об`єкта нерухомого майна в житлову нерухомість щодо всіх заявників, а також військового квитка з відповідними відмітками Дарницького РВК про перебування на обліку щодо ОСОБА_1 .

У розрізі наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їхнім об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» №1673-VII від 02.09.2014, який набрав чинності 27.09.2014, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно якої громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.

Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в них.

Указаний правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №183/4661/16 (2-а/183/10/17), від 10.10.2019 у справі №2340/4673/18, від 31.03.2020 у справі №826/12955/18, від 29.07.2020 у справі №826/1081/16.

Як вбачається з матеріалів справи, садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 07.07.2015 (а.с. 13-14), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 15). Згідно технічного паспорту загальна площа приміщень в ньому складає 111,8 кв м та включає в себе, зокрема, санвузол, кухню, коридор, топочну, житлові приміщення (а.с. 16-24). У вказаному технічному паспорті також зазначено, що за наслідками проведеного технічного обстеження можливість його надійної експлуатації встановлено. Крім того, згідно листа ОК СТ «Дружба» від 25.10.2019 №9 (а.с. 25) до земельної ділянки, власником якої, а також садового будинку на якій є ОСОБА_1 , підведено електричну енергію. Із змісту довідки ОК СТ «Дружба» від 20.11.2020 №24 вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 постійно мешкають у згаданому садовому будинку з 07.07.2015 (а.с. 12).

Отже, на переконання судової колегії, вказаний садовий будинок пристосований і може бути використаний для постійного проживання в ньому.

Таким чином, сам по собі той факт, що садовий будинок був збудований на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому. Необхідно враховувати, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.01.2022 у справі № 420/1066/21, в якій суд також наголосив на тому, що оскільки спеціальним законом, який безпосередньо регулює питання реєстрації місця проживання особи, є Закон, то в даному випадку застосуванню підлягає саме цей нормативно-правовий акт і розроблені на його основі Правила №207.

Відтак, за висновком суду касаційної інстанції, при здійсненні процедури реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання особи застосування положень підзаконних нормативно-правових актів можливе лише в тому випадку, якщо такі нормативно-правові акти не суперечать положенням Закону та Правил №207.

У постанові від 13.12.2021 у справі № 815/2986/18 Верховний Суд підкреслив, що статтею 6 Закону та пунктом 18 Порядку №207 встановлено вичерпний перелік документів, які необхідно подати для здійснення реєстрації місця проживання особи, та в ньому відсутнє рішення про переведення садового будинку у жилий.

За змістом ст. 6 Закону вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів забороняється.

Крім того, статтею 9-1 Закону №1382-IV та пунктом 11 Порядку №207 визначено вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні реєстрації місця проживання, проте цим переліком не передбачено права відмовляти у здійсненні реєстрації через те, що будинок не є жилим.

Матеріали справи свідчать та не заперечується Апелянтом, що разом із заявами про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були надані витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, тобто документ, що підтверджує право власності ОСОБА_1 на садовий будинок. Отже, відмова Відділу реєстрації місця проживання Позивачам саме з цих підстав є протиправною, на чому вірно наголосив суд першої інстанції.

Відтак рішення Відділу реєстрації місця проживання від 08.09.2020 про відмову ОСОБА_2 у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , є протиправним, підлягає скасуванню із покладенням на Відповідача обов`язку з реєстрації такого місця проживання за Позивачем-2.

Разом з тим, судом першої інстанції було залишено поза увагою, що підставою для відмови у реєстрації місця проживання Позивача-1 стало не лише неподання ним документів, що підтверджують переведення об`єкта нерухомого майна в житлову нерухомість, а також й військового квитка з відповідними відмітками Дарницького РВК про перебування на обліку. При цьому судова колегія звертає увагу, що необхідність подання військового квитка або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку) прямо передбачена згаданими вище приписами ст. 6 Закону та пп. 5 п. 18 Порядку №207.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_1 жодним чином не спростовує у позовній заяві позицію Відділу реєстрації місця проживання щодо неподання ним військового квитка або посвідчення про приписку до заяви про реєстрацію місця проживання, матеріали справи також не містять доказів подання такого документу Відповідачу, судова колегія приходить до висновку, що рішення від 26.11.2020 про відмову ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , є правомірним та ґрунтується на нормах Закону та Порядку. Викладене виключає можливість його скасування, що помилково було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Водночас судова колегія відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позов до Відділу реєстрація місця проживання, який не є юридичною особою, позаяк приписи п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України не визначають обов`язковою ознакою суб`єкта владних повноважень наявність у нього статусу юридичної особи. Натомість, спірні правовідносини у цій справі виникли у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 саме з Відділом реєстрації місця проживання.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення щодо ОСОБА_2 та наявність відповідних підстав для його прийняття щодо ОСОБА_1 , судова колегія приходить до висновку про помилковість твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог, що стосуються ОСОБА_1 , та ухвалити у ній нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що за наслідками апеляційного перегляду оскаржуваного у цій справі рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу було задоволено частково та скасовано рішення суду в частині усіх задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , то витрати, присуджені судом першої інстанції на його користь, стягненню з Відділу реєстрація місця проживання не підлягають, у той час розподіл витрат щодо ОСОБА_2 залишається незмінним.

При цьому посилання Апелянта на те, що суд безпідставно стягнув з Відповідача на користь кожного з Позивачів витрати, пов`язані із сплатою судового збору, в сумі 840,80 грн, судовою колегією оцінюється критично, оскільки матеріалами справи підтверджується сплата кожним з позивачів судового збору у відповідному розмірі (а.с. 5, 49).

Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу з питань реєстрації місця проживання Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 23 лютого 2022 року.