Справа № 420/25849/21
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про визнання неправомірними дій щодо ненадання відповіді на запит

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 16 грудня 2021 року надійшов позов ОСОБА_1 до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про визнання неправомірними дій щодо ненадання відповіді на запит.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він 01.12.2021 звернувся до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області із запитом про доступ до публічної інформації. Відповідь на запит разом з копіями витребуваних наказів просив надати протягом 5 робочих днів з часу отримання запиту, втім, отримав відповідь у якій було відмовлено відповідачем у наданні відповіді на запит.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору відмовлено; прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ; відкрито провадження у адміністративній справі; ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи на підставі ст.262 КАС України.

06 січня 2022 року до суду (вх.№ЕП/390/22) від Томашпільської селищної ради надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що вимогу позивача отримати у кольоровому вигляді копії генеральних планів та планів зонування с.Томашпіль, с.Комаргород (копії генеральних планів та планів зонування запитувач просив надати у широкоформатному вигляді, такому, де можна прочитати історію плану, умовні позначення та знаки на картах), селищна рада не задовольнила з огляду на те, що даній інформації розпорядженням селищного голови від 31.12.2020 надався гриф «Для службового користування». Зазначає, що надання запитуваної інформації може завдати шкодам інтересам територіальної громади в умовах сьогодення, в яких перебуває Україна з огляду на те, що на генеральному плані нанесені об`єкти інженерних споруд, а на плані зонування є позначені об`єкти військової зони.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

Відповідно до розпорядження голови Томашпільської селищної ради від 31.12.2020 №370 (а.с.48-53), затверджено перелік відомостей, що становлять службову інформацію і яким надається гриф «Для службового користування».

Відповідно до зазначеного переліку, відомості, що становлять службову інформацію і яким надається гриф «Для службового користування», окрім інших мають:

-плани міст та інших населених пунктів виконаних по топографічних матеріалах у масштабі: -1:50000 і крупніше, створені в державній геодезичній референцній системі координат СК-42; -1:100000, 1:200000 у державній системі координат або в іншій системі координат в балтійській системі висот, які містять за сукупністю всіх показників повну інформацію для детального вивчення та оцінки місцевості (п.3.1.);

-топографічні, цифрові, електронні карти (плани), фотокарти, фотоплани, ортфотоплани, спеціальні тематичні карти, незалежно від форми та виду носія інформації, масштабів 1:50000 і крупніше, створені в системі координат УСК-2000 та системі координат СК-42, які містять характеристики інженерних комунікацій та повну інформацію для детального вивчення та оцінки місцевості, орієнтування на ній, цілевказання, виробництва вимірів і різних заходів господарського і оборонного значення (п.3.2.);

-відомості за сукупністю всіх показників про точні значення елементів орієнтування систем координат УСК-2000 та СК-42 та зв`язки цих систем з іншими системами координат, у тому числі умовними або місцевими (п.3.3.);

-проекти землеустрою та технічна документація із землеустрою (за наявності координат геодезичних пунктів в Державних системах координат УСК-200 та системи координат СК-42) (п.3.4.);

-плани капітального будівництва та капітального ремонту об`єктів спецпризначення (п.3.5.).

Судом встановлено, що 01.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до Томашпільської селищної ради із запитом про доступ до публічної інформації (а.с.24) у якому, з посиланням на приписи Закону України «Про доступ до публічної інформації», Указу Президента України №547/2011 від 05.05.2011 «Питання забезпечення органами виконавчої влади доступу до публічної інформації», просив надати йому інформацію, копію документів та повідомити наступне:

1.Надати інформацію про склад Томашпільської селищної об`єднаної територіальної громади Томашпільського району Вінницької області (з яких населених пунктів та сільських рад складається);

2.Надати офіційні електронні пошти Томашпільської селищної ради та об`єднаної територіальної громади Томашпільського району Вінницької області, надати електронні пошти її структурних підрозділів та відділів;

3.Надати на електронну пошту у кольоровому вигляді копії генеральних планів та планів зонування с.Топашпіль, с.Комаргород (копії генерального плану та плану зонування надати у широкоформатному вигляді, такому, де можна прочитати історію плану, умовні позначення та знаки на картах);

4.Надати інформацію коли, ким та якими рішеннями були затверджені генеральні плани та плани зонування с.Томашпіль, с.Комаргород. Надати копії цих рішень.

Відповідь на запит разом з копіями витребуваних наказів позивач просив надати протягом 5 робочих днів з часу отримання запиту.

06 грудня 2021 року Томашпільська селищна рада листом №01-14/81 (а.с.96) надала інформацію на запит позивача, що зазначений у пунктах 1, 2, 4.

Щодо запиту «Надати на електронну пошту у кольоровому вигляді копії генеральних планів та планів зонування с.Томашпіль, с.Комаргород (копії генерального плану та плану зонування надати у широкоформатному вигляді, такому, де можна прочитати історію плану, умовні позначення та знаки на картах)», Томашпільська селищна рада зазначила: «по с.Комаргород генеральний план не виготовлявся. Крім того, що стосується генерального плану селища Томашпіль, Томашпільська селищна рада повідомляє, що запитувана інформація є службовою інформацією з обмеженим доступом відповідно до розділу 3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію і яким надається гриф «Для службового користування», затверджений Розпорядженням голови Томашпільської селищної ради від 31.12.2020 №370. Зважаючи на вищевказане, наразі немає можливості надати копії генерального плану та плану зонування селища Топашпіль».

Вважаючи зазначену відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України «Про інформацію».

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст.12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Статтею 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

У свою чергу, відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

У відповідності до ч.1 ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною 4 тієї ж статті закріплено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Отже, усі мають право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації, які у свою чергу зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, а у випадках визначених ч.4 ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» на протязі 20 робочих днів, надати на нього відповідь.

Водночас, відповідно до положень ч.1 ст.24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:

1) ненадання відповіді на запит;

2) ненадання інформації на запит;

3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;

4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;

5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;

6) несвоєчасне надання інформації;

7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;

8) нездійснення реєстрації документів;

9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію визначений ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Суд зауважує, що вказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

При цьому, згідно з п.4 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в задоволенні пункту 3 запиту на інформацію від 01.12.2021 позивача, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що на вимогу позивача у п.3 запиту «надати на електронну пошту у кольоровому вигляді копії генеральних планів та планів зонування с.Топашпіль, с.Комаргород (копії генерального плану та плану зонування надати у широкоформатному вигляді, такому, де можна прочитати історію плану, умовні позначення та знаки на картах)», відповідачем повідомлено: ««по с.Комаргород генеральний план не виготовлявся. Крім того, що стосується генерального плану селища Томашпіль, Томашпільська селищна рада повідомляє, що запитувана інформація є службовою інформацією з обмеженим доступом відповідно до розділу 3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію і яким надається гриф «Для службового користування», затверджений Розпорядженням голови Томашпільської селищної ради від 31.12.2020 №370. Зважаючи на вищевказане, наразі немає можливості надати копії генерального плану та плану зонування селища Топашпіль».

У відзиві на позовну заяву представник відповідача покликається на те, що запитуваній інформації розпорядженням селищного голови від 31.12.2020 надався гриф «Для службового користування» та надання запитуваної інформації може завдати шкодам інтересам територіальної громади в умовах сьогодення, в яких перебуває Україна з огляду на те, що на генеральному плані нанесені об`єкти інженерних споруд, а на плані зонування є позначені об`єкти військової зони.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою. Винятки з цього правила встановлюються Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Положенням ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», зокрема, встановлено види інформації, до якої може бути обмежено доступ, - конфіденційна, таємна та службова інформація (ч.1), та сукупність вимог, дотримання яких є обов`язковим для обмеження доступу до таких видів інформації (ч.2).

Так, згідно з ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

При цьому суд зазначає таке.

Згідно ст.12 Закону України «Про основи містобудування», до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій.

Відповідно до ч.1, 2 ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до ч.11 ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності», матеріали генерального плану населеного пункту не можуть містити інформацію з обмеженим доступом та бути обмеженими в доступі. Загальна доступність матеріалів генерального плану населеного пункту забезпечується відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» шляхом надання їх за запитом на інформацію, оприлюднення на веб-сайті органу місцевого самоврядування, у тому числі у формі відкритих даних, на єдиному державному веб-порталі відкритих даних, у місцевих періодичних друкованих засобах масової інформації, у загальнодоступному місці у приміщенні органу місцевого самоврядування.

Отже, доводи відповідача, що ним правомірно обмежено в доступі до генерального плану та планів зонування селищ та надано інформацію без відомостей, що становлять службову інформацію, якій присвоєно гриф «Для службового користування» в Томашпільській селищній раді, суд вважає безпідставними, оскільки, як вже зазначалось, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на обмеження доступу до матеріалів Генерального плану населеного пункту (ч.11 ст.17 цього Закону).

Крім того, відповідно до п.3 ч.4 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, які становлять зміст «трискладового тесту».

Так, з відмови у доступі до публічної інформації повинно вбачатися:

1) якому з перелічених у п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам);

2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (п.2 ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»);

3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (п.3 ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Таким чином, належність запитуваної інформації до конфіденційної, таємної або для службового користування на підставі ст.7, 8, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідно не є єдиною достатньою підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є конфіденційною або таємною або для службового користування та за умови застосування сукупності вимог п.1-3 ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (ч.2 ст.6, ч.1 ст.8, ч.1 ст.9, п.2 ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Зокрема, присвоєння певному документу грифу «Для службового користування» (ч.2 ст.9 Закону України «Про доступ до публічної інформації») саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію у ньому, оскільки така підстава не передбачена ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Аналогічно не може бути відмовлено у доступі до інформації тільки через те, що відповідний вид інформації включено до переліку відомостей, що становлять службову інформацію. Наявність підстав для такої відмови може бути встановлена лише шляхом застосування «трискладового тесту» (п.2 ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Так само лише після застосування «трискладового тесту» допустиме обмеження доступу до публічної інформації, заборона на поширення якої встановлена безпосередньо законом.

При цьому суд звертає увагу, що правомірними інтересами, задля захисту яких можливе обмеження доступу до інформації, є лише ті, що наведені в п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», що відповідають статті 34 Конституції України. При цьому обмеження доступу до інформації повинно бути належним заходом для досягнення мети - захистити відповідний інтерес. Обмеження доступу повинно бути пропорційним (ненадмірним) стосовно правомірного інтересу, який захищається, тобто обмеження не повинно йти далі, ніж це необхідно для захисту зазначеного інтересу. Пункт 2 та пункт 3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» фактично вимагають у кожній справі встановлювати баланс між інтересом, що захищається та якому може бути завдано шкоду від оприлюднення інформації, та правом суспільства знати запитувану інформацію.

Натомість, відмовляючи у задоволенні п.3 запиту позивача від 01.12.2021, відповідач не довів наявності трьох умов «трискладового тесту» для обмеження доступу до запитуваної позивачем інформації та не навів аналізу балансу між інтересом, що захищається та правом позивача на запитувану інформацію.

У свою чергу, незастосування «трискладового тесту» під час обмеження доступу до інформації тягне за собою неправомірність такого обмеження.

Щодо Переліку відомостей, що становлять службову інформацію, на який покликається відповідач, слід зазначити, що такий перелік слугує для розпорядників та запитувачів тільки орієнтиром щодо інформації, доступ до якої може бути обмежено, у разі, якщо застосування «трискладового тесту» в кожному конкретному випадку надасть підстави для її обмеження. Під час складання Переліку «трискладовий тест» не застосовується, оскільки йдеться про абстрактні категорії відомостей. Натомість «трискладовий тест» обов`язково застосовується у кожному випадку, коли конкретній інформації надається статус «Для службового користування».

Таким чином, відмова відповідача у наданні публічної інформації на вимогу п.3 інформаційного запиту позивача від 01.12.2021 з наведених ним причин є безпідставною.

Суд зазначає, що згідно з пунктами 2, 3, 4 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання акту, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В свою чергу, ст.23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити:1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

При вирішенні даної адміністративної справи варто зазначити, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення ним дій за наявності нормативно визначеного обов`язку їх вчинити, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичної особи (зокрема, ненадання відповіді на запит тощо).

Враховуючи викладене, зважаючи на зміст заявлених позовних вимог суд дійшов висновку, що Томашпільською селищною радою допущені протиправні дії, що виразились у відмові у наданні відповіді на п.3 запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 01.12.2021.

Отже, належним захистом прав позивача є визнання протиправними дій Томашпільської селищної ради щодо відмови у наданні відповіді на п.3 запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 01.12.2021.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Томашпільську селищну раду належним чином розглянути запит від 01.12.2021 та надати на його електронну пошту у кольоровому вигляді копію генерального плану с.Томашпіль (копію генерального плану надати у широкоформатному вигляді, такому, де можна прочитати історію плану, умовні позначення та знаки на карті), суд зазначає таке.

Частиною 4 статті 245 КАС України передбачено, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Оскільки під час розгляду справи з`ясовано, що відмовляючи у задоволенні запиту на інформацію розпорядник інформації не застосовував «трискладового тесту», а відмова відповідача у наданні публічної інформації на вимогу п.3 інформаційного запиту позивача від 01.12.2021 з наведених ним причин є безпідставною, слідує, що відповідач не розглянув п.3 запиту від 01.12.2021 належним чином.

Суд, враховуючи висновок, що викладений у постанові Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №9901/118/21, зазначає, що таку відповідь не можна вважати розглядом запиту на отримання публічної інформації, оскільки фактично звернення позивача відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» не розглянуто.

Отже, для ефективного захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути п.3 запиту від 01.12.2021 і надати на нього обґрунтовану відповідь із застосуванням ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ч.1. ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає за доцільне позов ОСОБА_1 задовольнити частково, а похідну позовну вимогу задовольнити зобов`язавши Томашпільську селищну раду повторно розглянути п.3 запиту ОСОБА_1 від 01.12.2021 і надати на нього обґрунтовану відповідь із урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд вирішує розподіл судового збору у справі №420/25849/21 не здійснювати.

Також, позивач у позовній заяві просить суд про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Так, у відповідності до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що компенсація таких витрат здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

Судом встановлено, що 01.12.2021 між адвокатом Ковальчуком Олегом Миколайовичем та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №ОРП/2 (а.с.28).

На підтвердження наявності витрат на правничу допомогу з боку позивача надано до суду:

- опис юридичних послуг від 15.12.2021 (а.с.29);

- акт прийому-передачі юридичних послуг від 15.12.2021 (а.с.29), відповідно до якого позивачу було надано наступні юридичні послуги:

зустріч та усна консультація з клієнтом (1 год) - 500,00 грн;

складання та підготовка запиту до Томашпільської селищної ради (1 год) - 800,00 грн;

написання, підготовка, відправка сторонам та до суду позовної заяви - 5000,00 грн.

-прибутковий касовий ордер №ОРП/2-5 від 15.12.2021 на суму 6300,00 грн.

Дослідивши вищезазначені докази, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу, сплачених позивачем адвокату Ковальчуку О.М.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55).

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року по справі №810/2760/17.

Покликання у акті прийому-передачі юридичних послуг на такі види витрат як зустріч та усна консультація з клієнтом та на написання запиту від 01.12.2021 є необґрунтованим, оскільки вони не відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи в розумінні КАС України.

При цьому суд, враховуючи вищевикладене, предмет спору, який містить один епізод спірних правовідносин та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, справа не містить великої кількості доказів та значного обсягу складених процесуальних документів, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог та заперечення відповідача щодо розміру судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд доходить висновку про обґрунтованість витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн.

Крім того, як свідчить інформація, наявна в системі КП «ДСС», адвокат Ковальчук Олег Миколайович надає правничу допомогу великій кількості громадян при розгляді аналогічних справ у даній категорії справ, зокрема щодо порушень суб`єктами владних повноважень приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Участь одного адвоката при розгляді аналогічних справ в судах свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза розумним сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.

Об`єктивна необхідність для професійного досвідченого адвоката, який надав правову допомогу багатьом позивачам в судах, вдруге вивчати додаткові джерела права і судову практику зі спірних питань була відсутня, оскільки такий представник не міг не бути обізнаним із позицією відповідача, законодавством, яким регулюється спір у справі, документами й доводами, якими відповідач обґрунтовував свої вимоги, й іншими обставинами, а отже, підготовка цієї справи в суді не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи.

При цьому, суд також враховує, що розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа є незначної складності, що визначено самим законодавцем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №2040/6747/18 та у постанові від 26 квітня 2021 року по справі №120/99/20-а.

Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі, яке наведене у прохальній частині позовної заяви, суд зазначає наступне.

Приписами ст.382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Позивачем належним чином не обґрунтовано необхідність зобов`язання відповідача подати звіт про виконання даного рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Керуючись ст.ст. 2-9, 12, 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про визнання неправомірними дій щодо ненадання відповіді на запит задовольнити частково.

Визнати протиправними дій Томашпільської селищної ради щодо відмови у наданні відповіді на п.3 запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 01.12.2021.

Зобов`язати Томашпільську селищну раду повторно розглянути п.3 запиту ОСОБА_1 від 01.12.2021 і надати на нього обґрунтовану відповідь із урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Томашпільської селищної ради за рахунок бюджетних асигнувань Томашпільської селищної ради на користь ОСОБА_1 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).

Відповідач Томашпільська селищна рада (24200, Вінницька обл., Тульчинський район, смт Томашпіль, пл.Тараса Шевченка, буд.1, )

Суддя Олена СКУПІНСЬКА