Справа № 420/26444/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді - Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору вирішив адміністративний позов задовольнити.

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідача, Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченка Ярослава Олександровича від 20.10.2020 у виконавчому провадженні ВП №55510295 про стягнення виконавчого збору.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

Позивач стверджує, що у відповідача не було законних підстав для стягнення виконавчого збору, через фактичну відсутність дій державного виконавця щодо виконання рішення суду. Так, відповідач припинив стягнення за виконавчим провадженням виконавчого листа, виданого Суворовським районним судом м. Одеси, за заявою стягувача. Тобто відповідач фактично не стягнув борг, рішення суду було не виконано.

Також позивач посилався на несправедливість подвійного стягнення винагороди державним та приватним виконавцями за виконання одного й того самого виконавчого документа.

Крім того, позивач вважає, що до спірних правовідносин відповідач зобов`язаний був застосувати приписи закону щодо розмірів виконавчого збору чинного на період існування заборгованості позивача та знаходження виконавчого листа на примусовому виконанні, оскільки застосування нової редакції закону погіршило майнове становище боржника.

(б) Позиція відповідача

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

28.12.2021 суд ухвалою відкрив провадження в адміністративній справі з урахуванням особливостей встановлених ст.ст.268-273,287 КАС України щодо розгляду окремих категорій справ, призначив судове засідання , встановив строк для надання відзиву, а також витребував у відповідача матеріали виконавчого провадження №55510295 до 10.02.2022.

29.12.2021 відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі, ухвалу про витребування доказів. Проте докази, що витребовувалися судом, не надав, правом на подання відзиву у встановлений судом строк, не скористався.

10.12.2022 представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

15.02.2022 в судове засідання сторони не з`явилися. Суд з урахуванням ч.9 ст.205 КАС України ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

IV. Обставини, встановлені судом

14.03.2016 заочним рішенням Суворовський районний суд м. Одеси стягнув солідарно з позивача заборгованість за кредитним договором №0147/08/08 від 28.07.2008 в розмірі 25155,41 дол. США, у гривневому еквіваленті на день здійснення платежу та 11604,15 грн.

14.07.2016 на виконання рішення суду суд видав виконавчий лист №523/13576/15-ц.

12.01.2018 відповідач виніс постанову ВП №55510295 про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа Суворовського районного суду м.Одеси №523/13576/15-ц.

20.10.2020 постановою відповідач замінив сторону виконавчого провадження з ПАТ «Банк Форум» на ТОВ «Фінансова компанія «Веста».

20.10.2020 відповідач постановою ВП 55510295 стягнув з позивача виконавчий збір у розмірі 72 716,77 грн.

20.10.2020 відповідач на підставі заяви про повернення виконавчого документу без виконання , згідно з п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Пунктом 2 цієї постанови постанову про стягнення виконавчого збору відповідач вивів в окреме провадження.

29.10.2020 відповідач виніс постанову ВП №63376719 по відкриття виконавчого провадження з виконання постанови ВП №55510295 від 20.10.2020 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 72716,77 грн.

28.12.2020 приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Щербаков Ю.С. відкрив виконавче провадження ВП №64006627 по примусовому виконанню виконавчого листа №523/13576/15-ц від 14.07.2016, виданого Суворовським районним судом м.Одеси про солідарне стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №0147/08/08 від 28.07.2008.

28.12.2021 приватний виконавець виніс постанову про стягнення з боржника основної суми винагороди. Приватного виконавця у розмірі 10% за примусове виконання виконавчого листа №523/13576/15-ц в сумі 2515,54 дол. США та 7410,76 грн.

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

Спір у цій справі виник у зв`язку з неузгодженістю стосовно правового режиму справляння виконавчого збору між частиною другою статті 27 та частиною третьої статті 40 Закону «Про виконавче провадження» № 1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа). Крім того, через прогалину у Законі № 1404-VIII щодо правового регулювання процедури стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа виникає питання щодо справедливості подвійного стягнення з позивача.

У силу статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016 (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1403-VIII).

Стаття 3 Закону № 1403-VIII визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частина п`ята статті 26 Закону № 1404-VIII встановлює, що виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ ( у редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження №№55510295 від 12.01.2018) розтлумачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно із частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також частина дев`ята вказаної статті передбачає, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

За приписами частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Закон № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Так, положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.

Натомість частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

При цьому пункт 21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції ,у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак - законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону № 1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин суд робить висновок суду про те, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до статті 13 Закону № 1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015.

Кабінет Міністрів України постановою від 08 вересня 2016 року № 643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до пункту 2 Порядку (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону № 1403-VIII, виплачується винагорода у такому розмірі:

- 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;

- 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Згідно з положеннями пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Аналіз наведених вище норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Повертаючись до фактів цієї справи, суд встановив, що в постанові про повернення виконавчого документу стягувачу від 20.10.2020 відсутня інформація, що проводилося стягнення із зазначенням результатів виконавчого провадження. Так само на копії виконавчого листа міститься відмітка про те, що виконавчий лист повернутий на підставі п.1 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», відомості про залишок нестягненої суми відсутні.

Таким чином, суд робить висновок про те, що у відповідача не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Крім того, суд зазначає, що мтаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. При цьому суд звертає увагу, що на момент відкриття виконавчого провадження була чинною частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Щодо аргументів позивача у контексті справедливості подвійного стягнення з нього коштів за виконання одного виконавчого документа приватним та державним виконавцями, суд зазначає наступне.

Як вже зазначав суд вище по тексту, він встановив, що 28.12.2020 приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Щербаков Ю.С. відкрив виконавче провадження ВП №64006627 по примусовому виконанню виконавчого листа №523/13576/15-ц від 14.07.2016, виданого Суворовським районним судом м.Одеси про солідарне стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №0147/08/08 від 28.07.2008.

28.12.2021 приватний виконавець виніс постанову про стягнення з боржника основної суми винагороди. Приватного виконавця у розмірі 10% за примусове виконання виконавчого листа №523/13576/15-ц в сумі 2515,54 дол. США та 7410,76 грн.

Тобто за виконання одного того ж самого виконавчого документа з позивача належить до стягнення виконавчого збору та суми основної винагороди. При цьому суд зазначає, що за своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Системний аналіз Закону № 1404-VIII свідчить про те, що цей закон не містить конкретної юридичної норми, що визначає порядок, умови чи підстави для припинення стягнення виконавчого збору з боржника у випадку подальшого пред`явлення стягувачем виконавчого документа до виконання приватному виконавцю.

Проте Закон № 1404-VIII містить кілька близьких за змістом норм, які регулюють подібні правовідносини.

Так, у пункті 5 частини п`ятої 27 цього Закону законодавець встановив, що: «Виконавчий збір не стягується у разі виконання рішення приватним виконавцем».

Частина шоста статті 27 цього Закону містить норму про те, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У частині восьмій цієї ж статті законодавець встановив, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

Логічний спосіб тлумачення цих норм свідчать про те, що у випадку нестягнення виконавчого збору/основної винагороди при первісному виконанні виконавчого документа відповідним виконавчим органом/виконавцем та при подальшому його пред`явленні до виконання, виконавчий збір не стягується, адже в подальшому, виконавчий орган, який фактично вчиняє дії щодо виконання, отримує винагороду за вчинення заходів примусового виконання.

На основі цього суд вважає, що з метою забезпечення принципу верховенства права, враховуючи невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин, суд має потребу застосувати аналогію закону (права), що є свідченням виключної правової проблеми. Адже подвійне стягнення з позивача збору/винагороди за вчинення заходів примусового виконання за одним і тим же виконавчим документом є очевидно несправедливим та покладає на позивача надмірний тягар, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

VI. Судові витрати

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При поданні позовної заяви до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім), 00 грн. Даний факт підтверджується квитанцією від 20.12.2021 (а.с.21).

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченка Ярослава Олександровича від 20.10.2020 у виконавчому провадженні ВП №55510295 про стягнення виконавчого збору.

3. Стягнути з Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім),00 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ? ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), адреса: 65102, м. Одеса, вул. Перша Сортувальна, буд. 36-Г, .

Суддя Оксана БОЙКО