Справа № 140/10356/21
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року ЛуцькСправа № 140/10356/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України про визнання дій протиправними Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України щодо втручання державних органів в мирне володіння майном, неповернення ОСОБА_1 майна з чужого незаконного володіння і стягнення коштів в сумі 14154,00 грн; солідарно стягнути з відповідачів на користь позивача кошти в сумі 14154,00 грн, що належать йому на праві приватної власності та зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування, володіння та розпорядження майном грошовими коштами в сумі 14154,00 грн.

В обґрунтування позову позивач вказав, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі №140/5553/21 Департамент соціальної політики Луцької міської ради здійснив лише перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік в сумі 6800,00 грн та за 2021 рік в сумі 7354,00 грн, яка до теперішнього часу не виплачена через відсутність фінансування з державного бюджету.

Позивач 10.09.2021 звертався до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради щодо виплати у добровільному порядку заборгованості в загальному розмірі 14154,00 грн, що утворилася після перерахунку разової грошової допомоги, однак останній зобов`язання, що виникли у нього не виконав.

Також вказує на те, що Кабінетом Міністрів України у прийнятих постановах та перерахованих коштах Департаменту було передбачено, що у 2020 році виплату разової грошової допомоги до 05 травня, зокрема, позивачу було проведено 09.04.2020 в розмірі 1390,00 грн, а у 2021 році 26.04.2021 в розмірі 1491,00 грн.

Водночас зазначає, що Державною казначейською службою України здійснюється виконання рішень про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган.

Позивач вважає дії відповідачів щодо невиплати заборгованості після перерахунку разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік та 2021 рік в загальній сумі 14154,00 грн протиправними та такими, що суперечить чинному законодавству України щодо права на мирне володіння майном та просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Департамент соціальної політики Луцької міської ради у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив. В обґрунтування своєї позиції вказав, що на виконання рішення суду у справі №140/5553/21 Департаментом проведено перерахунок разової грошової допомоги до 05 травня за 2020-2021 роки, а тому рішення в частині зобов`язання нарахування та виплати вказаної грошової допомоги відповідачем виконано.

Також вказує, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України здійснює заходи щодо забезпечення виконання судових рішень органами виконавчої влади їх керівниками.

В свою чергу, 26.08.2021 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 902 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду у 2021 році». Даним порядком визначено механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Забезпечення виконання рішень суду» для забезпечення виконання рішень суду, прийнятих національними судами, а також виплати судового збору, виконавчих витрат і штрафів, накладених державним виконавцем відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження».

Абзацом 3 пункту 10 Порядку передбачено, що боржник бере бюджетні зобов`язання та проводить платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, установлених кошторисом.

Відтак, саме від Уряду залежить можливість Департаменту забезпечити реалізацію та виконання своїх повноважень в частині як виплати грошової допомоги, так і виконання рішень судів в частині виплати такої допомоги.

Враховуючи наведене вказує, що виплата позивачу грошової допомоги за рішенням суду буде здійснена після надходження коштів з державного бюджету за програмою «Забезпечення виконання рішень суду» на рахунок Департаменту в порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2021 № 902.

У відповіді на відзив представник позивача вважає, що доводи відзиву Департаменту соціальної політики Луцької міської ради на позовну заяву не спростовують аргументів позивача, що викладені у позовній заяві.

Представник Державної казначейської служби України у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив та зазначив, що згідно з вимогами чинного законодавства виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку встановленому Законом України Про виконавче провадження, тобто не належить до повноважень Казначейства.

Стосовно тверджень позивача про те, що Держава Україна в особі Казначейства незаконно володіє його майном - коштами у сумі 14154,00 грн, то вважає їх безпідставними з огляду на те, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за и зобов`язаннями несе власник відповідного майна (аналогічні положення містяться в ЦК України).

Казначейство в жодні відносини з позивачем не вступало і ніяких його прав не порушувало.

Також заперечує щодо позовної вимоги про визнання незаконними дій Казначейства про втручання державних органів в мирне володіння майном, неповернення ОСОБА_1 майна з чужого незаконного володіння і стягнення коштів у розмірі 14 154,00 грн, оскільки позивач не вказує в чому саме полягає бездіяльність Казначейства чи, які саме дії, визначені нормами чинного законодавства мало вчинити Казначейство, але не вчинило, які положення нормативно-правових порушило Казначейство, невчинення яких дій з боку Головного управління Казначейства призвело до порушення його законних прав та інтересів. ОСОБА_1 не надано жодного доказу того, якими діями чи бездіяльністю Казначейство вчиняло чи вчиняє перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні позивачем майном, належним йому на праві власності.

З врахуванням наведеного просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Кабінету Міністрів України у відзиві на позовну заяву також вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. В обґрунтування своєї позиції вказав, що виплати ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань разової грошової допомоги до 5 травня у розмірах, визначених Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» не належать до прямого обов`язку Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, а здійснюється безпосередньо через компетентний орган, яким є Департамент соціальної політики Луцької міської ради і якому належать дані повноваження. А тому спонукати суд зобов`язати інший орган виплатити цю заборгованість є втручанням в повноваження цього органу.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. А тому, Кабінет Міністрів України з метою збереження балансу інтересів усього суспільства та врегулювання ситуації пов`язаної із заборгованістю щодо виплати коштів громадянам (зокрема ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань разової грошової допомоги до 5 травня) прийняв відповідний Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду у 2021 році (постанова від 26.08.2021 № 902), яким врегулював процедуру виплати коштів щодо заборгованості.

З врахуванням наведеного просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 18.11.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Кабінету Міністрів України про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Дослідивши письмові докази у справі та перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 у справі №140/5553/21, яке набрало законної сили 21.08.2021, задоволено позов ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, визнано протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Луцької міської ради щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік та до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком та зобов`язано Департамент соціальної політики Луцької міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік та до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.

На виконання цього рішення суду Департаментом соціальної політики Луцької міської ради в добровільному порядку проведено перерахунок разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік та за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, що не заперечується позивачем.

У справі наявні розрахунки суми допомоги, що підлягає виплаті згідно з рішенням суду від 21.07.2021 у справі №140/5553/21, за якими сума перерахованої, але не доплаченої допомоги за 2020 рік становить 6800,00 грн та за 2021 рік - 7354,00 грн.

ОСОБА_1 звертався до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради із заявою від 10.09.2021 про проведення виплати недоплаченої частини щорічної разової грошової допомоги до 05 травня в загальній сумі 14154,00 грн. перерахувавши кошти на рахунок позивача у банку.

Листом від 31.08.2021 № 11.2-9/10070/2021 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що повне виконання вказаного рішення суду можливе після поступлення з державного бюджету на рахунок Департаменту відповідних коштів, про що його буде повідомлено додатково.

Позивач вважає протиправними дії відповідачів щодо не виплати разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 2021 роки, тому звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як установлено частинами другою, третьою статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з частиною другою статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначається Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII Про виконавче провадження. За приписами частини першої статті 1 вказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. Механізм примусового виконання рішень судів визначений Законом України Про виконавче провадження.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм вбачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративній справі, урегульовані розділом ІV КАС України, яким не передбачено можливості вирішення в порядку позовного провадження вимог особи - позивача, що випливають з обставин невиконання або неналежного виконання судового рішення відповідачем.

Статтею 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, нормами процесуального закону встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для зобов`язання відповідача належним чином виконати рішення суду. У разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу щодо відповідача - суб`єкта владних повноважень, а невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Верховний Суд у постановах від 20.02.2019 у справі №806/2143/15, від 28.05.2021 у справі № 540/942/20 звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.08.2019 у справі №295/13613/16-а, від 28.05.2021 у справі № 540/942/20 зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (статті 382, 383 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення. При розгляді позовних вимог стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.

За правовою позицією Верховного Суду у постанові від 24.09.2020 у справі №640/15623/19 якщо позивач вважає, що рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача при виконанні рішення суду порушуються його права, свободи чи інтереси, то він повинен звернутися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення суду), а не подавати новий адміністративний позов, оскільки такі вимоги в окремому судовому порядку не розглядаються.

Аналіз доводів у позовній заяві в цій справі свідчить, що фактичною підставою для звернення позивача до суду стала його незгода із діями відповідачів під час виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 у справі №140/5553/21 в частині виплати нарахованої щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2020-2021 роки у загальному розмірі 14154,00 грн.

Вирішення судом спору між сторонами шляхом застосування такого способу захисту порушених прав як зобов`язання нарахувати та виплатити щорічну разову грошову допомогу до 05 травня надалі не може бути замінений на інший, альтернативний - стягнення або зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права користування, володіння, розпорядження майном через пред`явлення нового позову.

Обраний позивачем у цій справі спосіб захисту фактично спрямований на стягнення коштів, нарахованих на виконання рішення суду у справі №140/5553/21, але ще невиплачених в розмірі 14154,00 грн є одним із способів виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 у зазначеній справі.

Спосіб захисту, який стосується порядку виконання судового рішення, не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 08.12.2020 у справі №540/326/20, від 28.05.2021 у справі №540/942/20, від 27.08.2021 у справі №420/6968/20, від 02.12.2021 у справі №808/1156/18.

Суд звертає увагу, що у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів щодо виконання рішення суду, позивач має встановлене законом право в порядку статті 383 КАС України подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються. А тому суд дійшов висновку про обрання позивачем невірного способу захисту порушених прав, і як наслідок - відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо взаємопов`язаних позовних вимог заявлених до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України про визнання незаконними дій щодо втручання державних органів в мирне володіння майном, неповернення ОСОБА_1 майна з чужого незаконного володіння і стягнення коштів в сумі 14154,00 грн та зобов`язати вчинити дії, то такі також задоволенню не підлягають, враховуючи наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції, в рішенні від 14.12.11 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Судом встановлено, що в даному випадку Державна казначейська служба України, Кабінет Міністрів України в жодні відносини з позивачем не вступали і будь-яких рішень, дій чи бездіяльності з приводу невиплати грошової допомоги до 05 травня за 2020-2021 рік, які б порушували права, свободи чи інтереси позивача, відповідачами не приймалося та не вчинялося. Позивач звернувся за захистом прав, які жодним чином останніми не порушені.

Отже, суд зазначає, що в разі якщо фактично спору між сторонами не існує, то спірні правовідносини не виникають, а відтак, і право на звернення до суду не може бути реалізоване.

У статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини для того, щоби мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення Аксу проти Туреччини [Aksu v. Turkey] пункт 50; Берден [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; Тенасе проти Молдови [Tгnase v. Moldova]).

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду.

Позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що Державна казначейська служба України, Кабінет Міністрів України своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю порушив його права, свободи чи інтереси, та що в нього виникло право на звернення до суду за їх захистом.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Стосовно позовної вимоги солідарно стягнути з Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, Держави України в особі Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України на користь позивача кошти в сумі 14154,00 грн, що належать йому на праві приватної власності, то така також задоволенню не підлягає, оскільки нормами КАС України не передбачено звернення до суду з позовними вимогами щодо солідарного стягнення.

Протилежного судом не встановлено.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк