Справа № 640/29110/21
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2022 року м. Київ № 640/29110/21

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцов О.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправним

та скасування наказу, поновлення позивача на посаді,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська пл., 8, ), в якому просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 17.05.2017 по 24.06.2021,

- визнати протиправним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки Голови, Голови Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України Александрова А. "Про звільнення ОСОБА_1 " від 24.09.2021 № 1347-о,

- поновити позивача на посаді.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із тривалим непоновленням на посаді та повторним незаконним звільненням; незаконність звільнення ОСОБА_1 встановлена постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/16293/16, яка набрала законної сили 16.05.2017 та станом до 24.06.2021 не була виконана відповідачем.

Відповідач проти позовних вимог заперечив та надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із припиненням Державної фіскальної служби України, тобто з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Крім того, відповідач зазначає, що належним відповідачем у справі є Державна податкова служба України як правонаступник Державної фіскальної служби України.

Разом з тим, Державна фіскальна служба України, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не припинена як юридична особа, а лише перебуває в процесі припинення. При цьому, позивача було звільнено саме з Державної фіскальної служби України.

Відповідно до частини п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з частиною другою статті 107 Цивільного кодексу України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами.

Отже, з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200, якою утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України шляхом поділу Державної фіскальної служби України, заявник розпочав виконувати функції та повноваження контролюючого органу.

Натомість, повноваження правонаступника у майнових та трудових правовідносинах Державної фіскальної служби України, Державна податкова служба України набуде після складення та затвердження передавального акту за правилами статті 107 Цивільного кодексу України.

Суд враховує, що спірні правовідносини не стосуються вчинення Державною фіскальною службою України дій, пов`язаних із реалізацією державної податкової політики, а стосуються відносин з питань проходження публічної служби.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для заміни відповідача на правонаступника.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 11.02.2021 у справі № 826/9815/18. У вказаній справі також розглядалося питання щодо заміни боржника у виконавчому провадження з примусового виконання рішення у справі, в якій спір виник у відносинах публічної служби і стосувався стягнення заборгованості. Враховуючи, що зобов`язання, що випливає з рішення суду, не стосувалося публічно-владних функцій, що були передані Державній податковій службі України, і на момент вирішення судами питання про заміну боржника не був внесений запис про припинення Державної фіскальної служби України як боржника за вказаним рішенням суду, Верховний Суд визнав висновок судів попередніх інстанцій про вибуття Державної фіскальної служби України і наявність підстав для її заміни на Державну податкову службу України передчасним.

Під час судового розгляду справи судом встановлено наступне.

Наказом Державної фіскальної служби України від 20.09.2016 № 3196-о ОСОБА_1 звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу планування та координації контрольно-перевірочної роботи управління планування та інформаційного забезпечення Департаменту податкового та митного аудиту у зв`язку із зміною організаційної структури та скорочення штатної чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2017 в адміністративній справі № 826/16293/16, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 06.03.2019, ОСОБА_1 зазначений наказ визнано протиправним та скасовано; поновлено позивача на займані посаді з 21.09.2016.

Також, з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 стягнуто середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 21.09.2016 до 16.05.2017, в сумі 47 404,44 грн, відрахувавши відповідні податки та збори.

Наказом Державної фіскальної служби України від 24.06.2021 № 977-о скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 20.09.2016 № 3196-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу планування та координації контрольно-перевірочної роботи управління планування та інформаційного забезпечення Департаменту податкового та митного аудиту Державної фіскальної служби України з 21.09.2016; встановлено ОСОБА_1 посадовий оклад у розмірі 8500,00 гривень на місяць; попереджено про скорочення посади та наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із зміною структури та введення в дію штатного розпису через 30 календарних днів з дня ознайомлення з наказом.

Також, зазначеним наказом визначено, що позивач перебуває у підпорядкуванні т.в.о. начальника відділу внутрішнього контролю, якого зобов`язано визначити позивачу робоче місце, забезпечити дотримання позивачем правил внутрішнього розпорядку та посадових обов`язків та здійснювати ведення табелю обліку робочого часу.

У подальшому, наказом Державної фіскальної служби України від 24.09.2021 № 1347-о припинено державну службу та звільнено 27.09.2021 ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності, згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач, не погоджуючись з наказом про звільнення, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернулася з цим позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що права та інтереси, за захистом яких позивач звернувся до суду, були порушені з огляду на наступне.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 17.05.2017 по 24.06.2021.

За приписами статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, встановлений факт затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі є підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Відповідно до статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції станом на день прийняття рішення суду про поновлення на посаді), судові рішення, які набрали чинності або підлягають негайному виконанню, є підставою для його виконання.

Пунктом 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції станом на день прийняття рішення суду про поновлення на посаді) визначено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

За такого правового врегулювання, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Суд звертає увагу, що позивач просить стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тоді як згідно статті 236 Кодексу законів України про працю у разі затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді з роботодавця стягується середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, у зв`язку з чим для ефективного захисту прав та інтересів позивача суд задовольняє позовні вимоги у цій частині шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

За правилами пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі - календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2017 по справі №826/16293/16 встановлено, що середня заробітна плата ОСОБА_1 за період з липня 2016 року по серпень 2016 року складає 6437,64 гривень, а середньоденна заробітна плата - 292,62 гривень.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, в межах даної справи під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу враховується період з 17.05.2017 (день, наступний за останнім днем, за який вже стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу судовим рішенням у справі №826/16293/16) по 23.06.2021 (день, який передує дню прийняття наказу про поновлення на посаді).

Враховуючи, що кількість робочих днів за час затримки виконання рішення суду складає 1027, а отже середній заробіток позивача за даний період становить 300520,74 гривень (1027 х 292,62 гривень).

Щодо повторного звільнення позивача у зв`язку з ліквідацією державного органу.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII.

Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Згідно з частиною п`ятою статті 22 Закону №889-VIII встановлено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Отже, Законом № 889-VIII, який, як зазначено вище, є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу, яка покладає на роботодавця обов`язок щодо попередження державного службовця про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів, і при цьому можливе переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу за його згодою посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції органу, який ліквідується, без обов`язкового проведення конкурсу за рішенням суб`єкта призначення.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження направлення та вручення позивачу копії наказів від 24.06.2021 № 977-о, від 24.09.2021 № 1347-о та листа від 27.07.2021 № 1143/К/99-99-08-01-14, яким було попереджено позивача про наступне звільнення. Зазначені докази окремо витребовувались ухвалою суду від 09.11.2021.

Таким чином, відповідач не довів під час судового розгляду, що ним було дотримано процедуру звільнення позивача з займаної посади у зв`язку із звільненням, а саме: не надав доказів того, що він завчасно (за 30 календарних днів) попередив позивача про звільнення.

При цьому, наявність одного лише наказу від 24.06.2021 № 977-о та листа від 27.07.2021 №1143/К-99-99-08-01-14 не є достатніми та беззаперечними доказами такого повідомлення, оскільки немає доказів того, що такі документи надавались або направлялись позивачу для ознайомлення, а тому відсутні підстави вважати, що позивач була належним чином повідомлена про звільнення.

Крім того, відповідач не дотримав та при звільненні позивачки не надав жодних пропозицій їй щодо працевлаштування у органі, якому передаються повноваження та функції органу, який ліквідується. У зв`язку з цим суд погоджується з доводами позивачки про невиконання відповідачем встановленої процедури звільнення.

Щодо питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 235 Кодексу законів про праці України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Однак, суд зазначає, що при визначенні суми коштів, яка підлягає стягненню в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають врахуванню суми, які були нараховані позивачу за два останніх місяці, що передують звільненню.

Проте, суду відповідачем не були надані відповідні розрахунки середнього заробітку позивача після прийняття наказу про її поновлення на посаді, з огляду на що у суду відсутня можливість належним чином розрахувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню.

Натомість, з огляду на повноваження суду при вирішенні справи, закріплені статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи неправомірність дій відповідача, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну фіскальну службу України здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з наступного після звільнення дня по день прийняття рішення про поновлення на посаді відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

З огляду на викладене, керуючись статтями 241, 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська пл., 8, ) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення позивача на посаді - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2017 у справі № 826/16293/16, а саме: за період з 17.05.2017 по 23.06.2021 включно, у розмірі 300520 (триста тисяч п`ятсот двадцять) гривень 74 копійки без урахування обов`язкових податків та зборів.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки Голови, Голови Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України Александрова А. "Про звільнення ОСОБА_1 " від 24.09.2021 № 1347-о.

4. Поновити ОСОБА_1 з 27.09.2021 на посаді, що є рівнозначною посаді головного державного ревізора-інспектора відділу планування та координації контрольно-перевірочної роботи управління планування та інформаційного забезпечення Департаменту податкового та митного аудиту Державної фіскальної служби України.

5. Зобов`язати Державну фіскальну службу України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.09.2021 по день ухвалення цього рішення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

6. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Відповідно до частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Огурцов