Справа № 640/10445/21
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року місто Київ №640/10445/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду, стягнення моральної шкоди,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора, в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо непоновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №640/1598/20;

- cтягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 №640/1598/20 за період з 01.09.2020 по 06.04.2021;

- cтягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2021 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі №640/10445/21 в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора щодо непоновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №640/1598/20.

З урахуванням ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2021 про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог, розгляду підлягають наступні позововні вимоги щодо:

- cтягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 №640/1598/20 за період з 01.09.2020 по 06.04.2021;

- cтягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що внаслідок тривалого невиконання судового рішення щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора четвертого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем протиправно затримано негайне виконання рішення суду, у зв`язку з чим у позивача виникло право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення, а саме за період з 01.09.2020 по 06.04.2021, оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду, виконане 07.04.2021 відповідно до наказу №323ц, а тому перід з 01.09.2020 по 06.04.2021 є часом затримки виконання судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2021 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 640/10445/21 в частині позовних вимог стосовно:

- cтягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 №640/1598/20 за період з 01.09.2020 по 06.04.2021;

- cтягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Вказаною ухвалою також запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня одержання цієї ухвали надати суду відзив на позовну заяву.

Відповідач правом щодо надання відзиву у встановлені судом строки не скористався.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №640/1598/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано рішення Другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 11.12.2019 року №22 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації;

- визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 року № 2107ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора четвертого відділу процесуального керівництва Другого процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру";

- поновлено ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) на посаді прокурора четвертого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24 грудня 2019 року;

- cтягнуто на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 249 512,40 грн. (двісті сорок дев`ять тисяч п`ятсот дванадцять грн. 40 коп.).

На виконання рішення від 31.08.2020 судом видано виконавчі листи в частині негайного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора четвертого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24 грудня 2019 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 29 354, 40 грн. (двадцять дев`ять тисяч триста п`ятдесят чотири грн. 40 коп.).

Листами від 22.10.2020 №07-57925-20 та від 09.11.2020 №07-576-20 позивачу відмовлено у виконанні рішення у справі №640/1598/20 у зв`язку з його апеляційним оскарженням.

За наслідками апеляційного оскарження та набранням рішенням у справі №640/1598/20 законної сили позивач звернувся до відповідача із заявою від 21.12.2020 щодо негайного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №640/1598/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2020.

Листом від 20.01.2021 №07-576-20 позивача повідомлено про те, що питання щодо поновлення його на роботі перебуває на розгляді у керівництва Офісу Генерального прокурора, а постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2020, якою залишено без змін рішення від 31.08.2020 у справі №640/1598/20, оскаржується в касаційному порядку.

Позивач вкотре звернувся до відповідача із повторною заявою від 30.01.2021 про негайне виконання рішення суду, проте листом від 12.03.2021 №07-576-20 відповідачем відмовлено у виконанні рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді та повідомлено, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2020 №640/1598/20 оскаржується в касаційному порядку.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.03.2021 ВП№64675779 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 31.08.2020 №640/1598/20 стосовно поновлення ОСОБА_1 на посаді.

З урахуванням постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.03.2021 ВП№64675779 на підставі виконавчого листа від 31.08.2020 №640/1598/20 позивачем подано заяву від 18.03.2021 до Офісу Генерального прокурора про негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №640/1598/20.

Наказом Генерального прокурора від 07.04.2021 №323ц поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора четвертого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24.12.2019.

На думку позивача, внаслідок протиправної бездіяльності з 01.09.2020 по 06.04.2021 Офісом Генерального прокурора безпідставно та незаконно затримано виконання рішення суду щодо, зокрема, поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене позивач вважає, що час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 №640/1598/20 починається з 01.09.2020 та закінчується днем, що передував виконанню рішення - 06.04.2021.

Вважаючи, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення, а саме за період з 01.09.2020 по 06.04.2021, останній звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 у справі № 640/1598/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України задоволено частково. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Наведене свідчить про те, що з моменту проголошення вищезазначеного рішення суду, у Офісу Генерального прокурора (відповідач по справі №640/1598/20) виник обов`язок негайного його виконання в порядку, встановленому судовим рішенням.

Обґрунтовуючи мотиви невиконання рішення суду, відповідач у листах-відповідях на звернення позивача зазначав про неможливість виконання рішення, у зв`язку його апеляційним та касаційним оскарженням.

Разом з тим, суд наголошує, що відповідно до частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

При цьому, сутність та сенс негайного виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується якнайшвидший захист прав та інтересів громадян та юридичних осіб.

Суд наголошує, що виконання рішення суду є прямим обов`язком роботодавця шляхом видання наказу.

При цьому, Кодексом адміністративного судочинства України передбачено ряд способів звернення до адміністративного суду для роботодавця з метою встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Аналіз статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що положення коментованої частини статті узгоджуються з частинами першою, третьою та четвертої статті 33 Закону України "Про виконавче провадження". Адміністративний суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, наділений правом: відстрочити або розстрочити виконання судового рішення - із власної ініціативи, за заявою сторони; встановити чи змінити спосіб або порядок виконання судового рішення - із власної ініціативи, за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом).

При цьому правові норми статті щодо процедури зміни чи встановлення способу та порядку виконання судового рішення є спеціальними по відношенню до пункту 2 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України, у яких також закріплено право адміністративного суду визначити спосіб виконання судового рішення шляхом ухвалення додаткового судового рішення у випадку відсутності відповідної деталізації в первинному судовому рішенні.

Суд наголошує, що відповідач в даному випадку не звертався до суду із заявами про ухвалення додаткового судового рішення, зміну способу та порядку виконання рішення, не вчиняв будь-яких дій спрямованих на виконання рішення суду, що свідчить про допущення бездіяльності в даному випадку та ухиленню від його виконання.

Слід зазначити, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно зі статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Вищевказана стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 243/2748/16-ц і від 27 червня 2019 року в справі № 821/1678/16.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 140/3020/19.

З огляду на викладене, суд вважає, що час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 № 640/1598/20 починається з 01 вересня 2020 року (наступний день після проголошення судового рішення) та закінчується днем, що передував виконанню рішення, 06 квітня 2021 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення, а саме за період з 01 вересня 2020 року по 06 квітня 2021 року, оскільки вказаний період є часом затримки виконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки офісу Генеральної прокурора від 28.02.2020 №21-423зп заробітна плата позивача за два останні місяці роботи складає: жовтень 2019 року - 31592,74 грн, листопад 2019 року - 2858391 грн. Середньоденна заробітна плата позивача складає 1467,72 грн.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення у період з 01 вересня 2020 року по 06 квітня 2021 року складає 151 день, відповідно заробітна плата, яку слід виплатити відповідачу за час затримки виконання рішення, складає 221625,72 грн.

Суд зазначає, що предметом спору в цій справі є стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою виконання судового рішення у справі №640/1598/20.

Відтак, дослідженню підлягає проміжок часу та розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення, тобто спірний період в даному провадженні є момент винесення рішення про поновлення на посаді по дату виконання рішення суду, тобто прийняття наказу про поновлення позивача на посаді.

Як встановлено судом, наказом Генерального прокурора України від 07.04.2021 №232ц ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора з 24 грудня 2019 року.

Відтак, спірні правовідносини, а саме час затримки виконання рішення, припинаються з моменту виконання рішення суду, а саме поновлення позивача на посаді.

Таким чином, позовні вимоги в частині cтягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 №640/1598/20 за період з 01.09.2020 по 06.04.2021 у розмірі 221625,72 грн. підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач, зокрема, зазначив, що у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача, позивач зазнає моральних страждань, внаслідок непоновлення позивач перебував у скрутному матеріальному положенні.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Суд вважає, що встановлення судом протиправної бездіяльності відповідача щодо невиконання рішення суду, вже є достатнім доказом того, що позивачу завдано моральної шкоди.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Що стосується заявленої моральної шкоди на рівні 50 000 грн., то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, а тому наведена позивачем сума є необґрунтованою.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, враховуючи, що мало місце тривале невиконання судового рішення, що завдало позивачам моральної шкоди, виходячи з меж розумності, суд вважає, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 5000,00 грн., тому позовна вимога у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Правову позицію аналогічного змісту викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 22 січня 2020 року у справі №560/798/16-а та від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Питання щодо стянення витрат на правничу допомогу не підлягає вирішенню з огляду на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної позиції.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Беручи до уваги часткове задоволення позову та приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати у сумі 1200,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 31.08.2020 №640/1598/20 за період з 01 вересня 2020 року по 06 квітня 2021 року у розмірі 221625,72 грн. (двісті двадцять одна тисяча шістсот двадцять п`ять гривень сімдесят дві копійки).

3. Стягнути з Офісу Генерального прокурора України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень).

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1200,00 грн. (одна тисяча двісті гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.