Справа № 460/1237/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 460/1237/21 пров. № А/857/20926/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Петрунів В. І.,

представника позивача Швеця Д. Ю.,

представника відповідача Писарева О. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року (прийняте у м. Рівне суддею Комшелюк Т. О.; складене у повному обсязі 10 червня 2021 року) в адміністративній справі № 460/1237/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати незаконним і скасувати наказ голови Державної фіскальної служби України (далі також - ДФС України, відповідач 1) № 17-о від 18.01.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити його на посаді начальника Рівненської митниці ДФС з 21.01.2021;

- стягнути з Державної митної служби України (далі також Держмитслужба, відповідач 2) на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Держмитслужби на його користь усі понесені ним судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 2014 року працював на посаді начальника Рівненської митниці ДФС. 06.07.2020 його попереджено про можливе наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією, проте під час попередження про вивільнення йому не було запропоновано жодної іншої вакантної посади та не було повідомлено про відсутність вакантних посад. Всупереч приписам статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідачем не було здійснено жодної дії щодо з`ясування можливості його працевлаштування у зв`язку з реорганізацією та не було запропоновано жодної вакантної посади. Також спірний наказ не містить конкретних причин та підстав для звільнення, з покликанням на всі наявні правові підстави, що також є порушенням. Крім того, йому не забезпечено реалізацію права на переведення в іншу установу, в цьому випадку, на аналогічну вакантну посаду в Держмитслужбі та не надано перелік вакантних посад у цьому органі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити постанову, якою його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що станом на час початку процедури реорганізації Львівської митниці ДФС Закон України «Про державну службу» не передбачав особливостей процедури звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу, тобто діяли загальні норми щодо порядку припинення трудового договору з ініціативи власника у зв`язку з реорганізацією підприємства, установи, організації, що визначені КЗпП України, зокрема пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Цією статтею передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Також частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» було визначено обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби при попередженні державного службовця про наступне звільнення пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Однак, під час попередження про вивільнення позивачу не було запропоновано жодної іншої вакантної посади та не було повідомлено про відсутність вакантних посад; хоча, попередження про вивільнення містить формулювання про можливе вивільнення. Тобто, при масовому звільненні працівників у зв`язку з реорганізацією державного органу, надання переваги одним працівникам у вигляді пропозиції зайняття вакантної посади у новоствореному державному органі повинно бути належно обґрунтоване, як і відмова у наданні такої пропозиції іншим державним службовцям, за наявності вакантних посад у цьому державному органі. Тобто, така поведінка суб`єкта призначення або керівника державного органу не повинна викликати сумніви як у державних службовців так і сторонніх осіб у неупередженості такого керівника. В іншому випадку ці дії можна вважати дискримінаційними по відношенню до окремих державних службовців. Однак, при вирішенні питання щодо запропонування йому вакантної посади в Держмитслужбі, суд першої інстанції не дослідив всі обставини справи та не надав повної та належної оцінки вищезазначеним обставинам, проігнорувавши той факт, що він двічі звертався з заявою про переведення. При цьому відповідач не здійснив жодної дії щодо з`ясування можливості його працевлаштування у зв`язку з реорганізацією, зокрема, не з`ясував рівень його професійної підготовки та компетентність як державного службовця, не запропонував жодної вакантної посади, яка існувала у відповідачів при вирішенні питання щодо його звільнення із займаної посади. Також, суд першої інстанції взагалі не надав оцінки тому факту, що в результаті реорганізації Рівненської митниці ДФС не відбулось скорочення штатної чисельності працівників, зокрема, у штаті залишилася посада, яку він обіймав. Як наслідок, ДФС України при винесенні оспорюваного наказу порушила обов`язок щодо пропозицій йому, одночасно з попередженням про звільнення, інших вакантних посад, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та стану здоров`я і які він міг виконувати, і не лише за місцем роботи, а всі вакансії, які були у відповідача упродовж періоду від вручення йому письмового попередження про звільнення із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці по день його звільнення.

Також оскаржуваний наказ про його звільнення з посади, містить лише посилання на норми права, без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з покликанням на всі наявні три правові підстави, передбачені законодавством, що суперечить принципу правової визначеності.

Крім того, всупереч приписам частини п`ятої статті 22, статей 41 та 87 Закону України «Про державну службу», відповідачами не забезпечено йому реалізацію права, передбаченого на переведення в іншу установу - на аналогічну вакантну посаду в Держмитслужбі та не надано перелік вакантних посад у Держмитслужбі, хоча він неодноразово звертався з заявами на ім`я начальника Держмитслужби про переведення у зв`язку з припиненням Рівненської митниці ДФС. А сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що він протягом усього періоду попередження про наступне можливе вивільнення вчиняв дії, що свідчили про його бажання проходити державну службу в Держмит службі. Натомість, відповідачі не вчинили жодної дії щодо розгляду можливості його переведення на підставі статті 22 Закону України «Про державну службу»; вони не надали суду жодного доказу щодо неможливості продовження ним державної служби в Держмитслужбі, чи невідповідності його займаній посаді чи недостатньої кваліфікації.

Також, відповідно до приписів частини першої статті 235 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Держмитслужба подала відзив на вказану апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в справі, підтверджених доказами, наданими позивачем. Тому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому покликається на те, що до спірних правовідносин стосовно припинення державної служби першочергово застосовуються норми Закону України «Про державну службу», як спеціального закону. Водночас, застосування загальних норм трудового законодавства допустиме лише в разі не врегулювання відповідних питань спеціальним законодавством або ж прямої вказівки про це в спеціальному акті. У зв`язку з реорганізацією ДФС України, яка й надалі перебуває в стані припинення, настала обставина для можливості припинення державної служби за ініціативи роботодавця (що передбачено пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»). Призначення позивача на посаду проведено ДФС України і саме цей орган наділений правом, виходячи з положень пункту 7 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу», як на вручення попередження про наступне звільнення, так і одночасного пропонування іншої рівнозначної посади державної служби.

Представник апелянта подав відповідь на відзив, у якому загалом покликався на ті ж доводи, які зазначені позивачем в апеляційній скарзі. Також вказав, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» регулюється також нормами КЗпП України, а саме статтями 40 та 49-2, відповідно до яких ДФС України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці повинен був пропонувати позивачеві роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Аналізуючи норми Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, вважає, що зміни до статті 87 Закону України «Про державну службу» щодо скасування обов`язку суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівнозначну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а також виключення положення про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю, звужують гарантії державних службовців на продовження служби у зв`язку з реорганізацією державного органу, порівняно з іншими громадянами, що є прямим порушенням конституційного права, зокрема позивача, встановленого статтею 24 Конституції України, що зокрема відповідає висновкам Верховного Суду, висловленим у постанові від 17 червня 2021 року в справі № 260/261/20.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Представник відповідача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 2014 року працював на посаді начальника Рівненської митниці ДФС.

06 липня 2020 року його попереджено про можливе наступне вивільнення у зв`язку із займаної посади у зв`язку із реорганізацією.

27 серпня 2020 року позивач звернувся до відповідача 2 про переведення у зв`язку з припиненням Рівненської митниці ДФС.

22 вересня 2020 року відповідачем 2 надано відповідь, у якій роз`яснено застосування законодавства про працю та про державну службу, а також повідомлено, що інформацію, наведену у заяві позивача взято до уваги.

27 листопада 2020 року позивач повторно подав заяву до відповідача 2 про переведення у зв`язку з припиненням Рівненської митниці ДФС.

29 грудня 2020 року відповідач 2 надав відповідь про те, що порушені позивачем питання у заяві можуть бути розглянути по завершенню заходів реорганізації.

28 грудня 2020 року Голова комісії з реорганізації Рівненської митниці ДФС листом за № 152/34/17-70 направив Голові ДФС України подання про звільнення з посади ОСОБА_1 , начальника Рівненської митниці ДФС, для розгляду.

29 грудня 2020 року Головою комісії з реорганізації Рівненської митниці ДФС в доповнення до попереднього листа, Голові ДФС України направлено лист № 153/34/17-40 з проханням розглянути подання щодо звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 20 січня 2021 року, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією.

18 січня 2021 року відповідач 1 прийняв наказ № 17-о «Про звільнення ОСОБА_1 », пунктом 1 якого припинив державну службу та звільнив 20 січня 2021 року ОСОБА_1 з посади начальника Рівненської митниці ДФС, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

З цим наказом позивач був ознайомлений 21 січня 2021 року.

Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач оскаржив його до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що доводи та аргументи позивача, покладені в основу позову є безпідставними, позаяк відповідачем 1 повністю дотримані порядок та процедура припинення державної служби з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Спірний наказ відповідача 1 відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), тому правові підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні, а відтак позовні вимоги не належать до задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII; в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За приписами пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є зокрема:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу.

Згідно із частиною третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції згідно із Законом № 440-IX, який набрав чинності 13.02.2020) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Частиною першою статті 22 Закону № 889-VIII встановлено, що з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття посади державної служби (далі - конкурс) відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби (далі - Порядок проведення конкурсу), що затверджується Кабінетом Міністрів України.

За частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Предметом спору у цій справі є звільнення позивача з посади начальника Рівненської митниці ДФС відповідно до пункту 1 частини першої 87 Закону № 889-VIII у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців з припиненням державної служби.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що державна служба позивача була припинена у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Абзацом четвертим пункту 2 цієї постанови встановлено, що ДПС та Держмитслужба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС у відповідних с ерах діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України», затверджено Положення про Державну податкову службу України (далі Положення про ДПС) та Положення про Державну митну службу України.

Згідно з пунктом 1 Положення про ДМС, Державна митна служба України (Держмитслужба ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і яка реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2019 року № 1217-р «Питання Державної митної служби» визначено: «Погодитися з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 8 грудня 2019р. Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019р. № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної ї політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства і з питань державної митної справи.

16 липня 2019 року за № 0086387 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) був внесений запис про проведення державної реєстрації юридичної особи Державної митної служби України, .

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», деякі територіальні органи Державної фіскальної служби реорганізовано шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби.

Тобто, відповідно до наведених нормативно-правових актів, відбулась реорганізація Державної фіскальної служби України.

А як вказано вище, реорганізація органу є підставою для припинення державної служби за умови дотримання вимог, встановлених статтею 87 Закону № 889-VIII.

Так, частиною третьою статті 87 Закону № 889 встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Тобто, державний службовець повинен бути попереджений про наступне вивільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті суб`єктом призначення або керівником державної служби у письмовій формі і не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Згідно із матеріалами справи, позивач був письмово попереджений про наступне можливе вивільнення 06 липня 2020 року, а наказ про звільнення прийнятий 18 січня 2021 року, що дає підстави вважати, що строки попередження відповідачем 1 були дотримані.

З приводу покликань апелянта на необхідності застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства та недотриманні відповідачем 1 вимог КЗпП України колегія суддів вважає за необхідне зауважити таке.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень статті 83 Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19 вересня 2019 року) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: «3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Аналогічна правова позиція щодо розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, у редакції, яка діяла станом на час початку процедури звільнення позивача у цій справі, міститься у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20.

Вказані висновки також спростовують твердження апелянта про те, що йому не забезпечено реалізацію права на переведення в іншу установу, в цьому випадку на аналогічну вакантну посаду в Держмитслужбі.

Також, редакція статті 87 Закону № 889-VIIІ зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною як на час попередження (06 липня 2020 року) позивача про наступне звільнення, так і на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення (18 січня 2021 року) та підлягала застосуванню.

Наведене свідчить про відсутність розбіжності позицій/підходів до розуміння / тлумачення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII.

У постанові від 15 липня 2021 року у справі № 140/6353/20 Верховний Суд зробив висновок проте, що: « 42. Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону № 889-VIII станом на момент початку процедури звільнення позивача, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення [11 березня 2020 р.], так само і на час видання оскаржуваного наказу від 17 квітня 2020 року № 221-о «Про звільнення ОСОБА_2 » було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, то в цьому випадку підлягають застосуванню норми спеціального законодавства (Закон № 889-VIII у редакції з 13 лютого 2020 року).

43. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону № 889-VIII у редакції станом на момент початку реорганізації Львівської митниці ДФС - 28 листопада 2019 року».

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Отже, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на час звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII.

Аналізуючи положення Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на час прийняття оспорюваного наказу, на думку колегії суддів, суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

При цьому, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин в цій частині положень КЗпП України, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до профільного Закону, шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке означало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати такий обов`язок.

Відтак, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів дійшла висновку про дотримання відповідачем встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій зокрема у постановах від 08 грудня 2021 року в справі № 380/3646/20 та від 23 грудня 2021 року в справі № 380/3551/20.

Також, Верховний Суд у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20 та від 08 грудня 2021 року у справі № 380/3646/20 висловив правову позицію проте, що оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону № 889-VIII станом на момент початку процедури звільнення позивача, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення від 10 березня 2020 року, так само і на час видання спірного наказу від 14 квітня 2020 року № 125-о «Про звільнення ОСОБА_3 » було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС, то в цьому випадку підлягають застосуванню норми спеціального законодавства, а саме Закон № 889-VIII у редакції Закону Україну «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року, чинного з 13 лютого 2020 року.

З приводу покликання апелянта на відсутність у наказі про його звільнення конкретної підстави, колегія суддів зазначає таке.

За змістом наказу відповідача 1 від 18 січня 2021 року № 17-о «Про звільнення ОСОБА_1 » такий прийнятий відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», постанови Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби».

Пунктом 1 цього наказу припинено державну службу та звільнено 20 січня 2021 року позивача з посади начальника Рівненської митниці ДФС, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Підставою видання цього наказу вказано лист Рівненської митниці ДФС від 29.12.2020 № 153/34/17-40, попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 09.07.2020.

Як зазначено вище, підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення встановлені статтею 87 Закону № 889, відповідно до пункту 1 частини першої якої такими є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Тобто, спірний наказ містить посилання як на фактичну, так і юридичну підставу звільнення позивача.

Позаяк, судом встановлено правомірність оскаржуваного наказу про звільнення позивача, не підлягають задоволенню й позовні вимоги про поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як такі, що є похідними від цих вимог.

Решта доводів апеляційної скарги на законність додаткового рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, відтак не потребують додаткового аналізу та спростування.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року в адміністративній справі № 460/1237/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 21 лютого 2022 року.