Справа № 320/15051/21
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року м.Київ № 320/15051/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов"язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Саакян (Дишлева) Тетяна Володимирівна з позовом до Міністерства юстиції України та просить суд:

визнати протправним та скасувати п. 6 наказу Міністерства юстиції України від 30.09.2021 № 1883/5 "Про задоволення скарги", яким анульовано доступ Приватному нотаріусу Одеського нотаріального округу ОСОБА_1 ;

зобов"язати Міністерство юстиції України поновити доступ Приватному нотаріусу Одеського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірним рішенням позивачу було анульовано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі висновку Колегіїї Мінстерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, який прийнято за результатом розгляду скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , однак на думку позивача даний наказ є протиправним, оскільки скарга не містить дати підписання, прийнята після спливу 60-тиденного строку для звернення, не містить доводів щодо порушення позивачем права та охоронюваного законом інтересу скаржників тощо.

Також вказує, що відповідач в порушення норм закону не повідомив позивача про розгляд скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.06.2020 № КО-16313, чим позбавив можливості позивача надати пояснення.

Крім того, зазначає, що спірний наказ не містить обґрунтування підстав його прийняття та мотивів застосування санкцій до позивача шляхом анулюванні доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказує, що відповідачем при прийнятті наказу не було враховано характер порушення, його систематичність, сукупність з іншими порушеннями, наявність/відсутність негативних наслідків з відображенням цих обставин у наказі про застосування заходу стягнення.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки з огляду на серйозний характер порушень у сфері держаної реєстрації та наявність відповідних обставин, що викликають сумнів у неупередженості, об`єктивності та належної готовності приватного нотаріуса ОСОБА_1 до виконання функцій державного реєстратора, є достатньою підставою для анулювання доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та має бути достатнім для виправлення і попередження нових порушень, зловживань у сфері державної реєстрації прав.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому остання просить суд позов задовольнити.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.11.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12.07.2021 центральна комісія Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції за результатом розгляду скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10.06.2020 № КО-16313 прийняла висновок щодо задоволення даної скарги на дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В.

У вказаному висновку Колегія зазначила, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. проведено реєстраційні дії з порушенням вимог ст. 10, 18, 22, 23, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме за відсутності договору про поділ спірного майна, договору про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідного рішення суду прийнято рішення про державну реєстрацію прав про виділ частки об`єкту нерухомого майна, що перебуває в спільній частковій власності, в результаті чого здійснено поділ квартири.

На підставі вищевказаного висновку, наказом Міністерства юстиції України від 30.09.2021 № 3458/5 задоволено скаргу ОСОБА_6 , скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.04.2020 № 51864600, від 14.04.2020 № 51966612, № 51966322, № 51966436, № 51968600, № 51966514, № 51966724, № 51966826, 51969070, № 51967010, № 51967518, № 51967174, № 51967309, № 51967886, № 51968080, 51968758, № 51968902, № 51968288, що прийнятті приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Тетяною Володимирівною та анульовано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зважаючи на вищенаведене, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, оскільки не погоджується з таким наказом та вважає дії Міністерства юстиції протиправними.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

До нормативно - правових актів, що регулюють дані спірні відносити входить Закон України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952), Порядок здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 990 (далі - Порядок № 990), Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1128 (далі - Порядок 1128).

Пунктом 9 ч. 2 ст. 2 Закону № 1952 визначено, що реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.

Частиною 1 ст. 37 Закону № 1952 визначено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Віджповідно до ч. 2 ст. 37 Закону № 1952 Міністерство юстиції України розглядає скарги:

на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір);

на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Частиною 3 ст. 37 Закону № 1952 встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

Порядок № 1128 визначає процедуру розгляду відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Міністерства юстиції України, що здійснюється Міністерством юстиції України та його територіальними органами.

Згідно ч. 5 ст. 37 Закону № 1952 скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити:

повне найменування (ім`я) скаржника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім`я) представника скаржника, якщо скарга подається представником;

реквізити рішення державного реєстратора, яке оскаржується;

зміст оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності та норми законодавства, які порушено, на думку скаржника;

викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги;

відомості про наявність чи відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора та/або внесення відомостей до Державного реєстру прав;

підпис скаржника або його представника із зазначенням дати складання скарги.

До скарги додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника у результаті прийняття рішення державним реєстратором (за наявності), а також якщо скарга подається представником скаржника - довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження такого представника, або копія такого документа, засвідчена в установленому порядку.

Пунктом 5 Порядку № 1128 встановлено, що Мін`юст чи відповідний територіальний орган розглядає скаргу у сфері державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації на предмет встановлення підстав для відмови в її задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи, скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не містить дати підписання, що свідчить про її невідповідність.

Щодо тверджень відповідача про можливість позивача ознайомитися зі змістом відповідного наказу на офіційному сайті Міністерства юстиції України, на якому зазначений вище наказ був розміщений, суд зазначає про те, що відповідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а тому позивач не зобов`язаний здійснювати моніторинг сайту Міністерства юстиції України щодо розміщення на ньому такої інформації.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 814/2229/17, від 17.07.2019 у справі № 420/5711/18, від 08.08.2019 у справі № 813/2632/18.

Крім того, зареєстрована Міністерством юстиції України скарга 10.06.2020, тобто після спливу строку встановленого для звернення з такою скаргою, оскільки рішення про виділ частки з об`єкта нерухомого майна № 51864600 прийнято 02.04.2020, що стало підставою для звернення з такою скаргою.

Водночас, наслідки здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав відповідно до ст. 37-1 Закону № 1952 є іншими: тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав; анулювання доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав; притягнення до адміністративної відповідальності державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав; направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю; скасування акредитації суб`єкта державної реєстрації прав. При цьому цей перелік не включає в себе скасування рішення державного реєстратора.

Отже, закон розмежовує скарги за ст. 37 та 37-1 Закону № 1952 відповідно до цілей звернення з такими скаргами та їх наслідків.

Підстави, порядок та строки проведення розгляду скарг, визначені ст. 37 та 37-1 Закону № 1952 також є різними.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.09.2018 у справі №805/3062/17-а.

Крім того, законодавець, наділяючи Міністерство юстиції України функціями контролю у сфері державної реєстрації прав та визначаючи порядок застосування ним видів заходів впливу до державних реєстраторів, зобов`язав контролюючий орган мотивувати таке рішення. Тобто, Міністерство юстиції України зобов`язане навести підстави прийняття такого рішення, зазначити належні і достатні мотиви, за яких застосовано саме такий захід впливу та обґрунтувати строки його застосування.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 37-1 Закону № 1952 за результатами проведення перевірок державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав приймає вмотивоване рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав.

Отже, для прийняття рішення відповідно до Закону № 1952, підставою для якого є наявність у діях державного реєстратора порушення порядку державної реєстрації прав, Міністерство юстиції України має ретельно дослідити всі обставини справи, тобто встановити факт порушення державним реєстратором законодавства у сфері державної реєстрації прав, що в свою чергу і є підставою для прийняття рішення про анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.

Водночас, приймаючи наказ від 30.09.2021 № 1883/5 відповідач не обґрунтував та не конкретизував, які саме порушення допущено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. під час прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а лише послався на норми законодавства, які регулюють загальний порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень.

При цьому відповідачем не встановлено наявності у діях державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації одноразового грубого чи неодноразового порушення визначених законами порядків державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та/або державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або наявність у діях таких осіб інших порушень у сфері державної реєстрації, зокрема таких, як:

проведення реєстраційних дій з порушенням строків, визначених законами;

відсутність на документах в електронній формі кваліфікованого електронного підпису державного реєстратора у випадках, передбачених законодавством;

відсутність електронних копій документів, які необхідні для проведення відповідної реєстраційної дії та виготовлення яких передбачено законодавством (за умови подальшого виготовлення таких копій державним реєстратором).

Таким чином, анульовуючи доступ позивачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Міністерство юстиції України всупереч принципу обґрунтованості рішення не навело мотиви, з яких виходить, обираючи саме такий вид відповідальності. Наказ від 30.09.2021 № 1883/5 не містить відомостей про негативні наслідки цих порушень, зокрема, про порушення прав та законних інтересів юридичних та фізичних осіб, а також мотивів застосування до державного реєстратора саме такої санкції як анулювання доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що свідчить про порушення принципу пропорційності.

Визначаючи вид стягнення та анулюючи позивачу доступ до Державного реєстру прав, відповідач повинен був врахувати характер порушення, його систематичність, сукупність з іншими порушеннями, наявність/відсутність негативних наслідків з відображенням цих обставин у спірному наказі про застосування заходу стягнення.

Не зазначення відповідачем вказаного в спірному наказі свідчить про те, що спірний наказ прийнято ним з порушенням норм чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 440/1246/19.

Суд також враховує наявність у відповідача дискреції в питаннях визначення певного виду санкцій та наголошує, що такі рішення мають прийматися з урахуванням принципу пропорційності, який має на меті досягнення балансу між публічними інтересами та індивідуальними інтересами особи, а також між цілями та засобами їх досягнення. Наявні дискреційні повноваження не можуть використовуватися з порушенням цих принципів.

У рішенні Конституційного Суду України від 13.06.2019 №5-р/2019 зазначено, що Конституція України містить низку фундаментальних щодо здійснення державної влади положень, за якими: права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч. 2 ст. 3); ніхто не може узурпувати державну владу (ч. 4 ст. 5); державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України (ст. 6); в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції є нормами прямої дії (ст. 8); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Як зазначено у цьому ж рішенні Конституційного Суду України, названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, доводи Міністерства юстиції України про законність компетенції суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права, які він розуміє як дискреційні, не можуть бути прийняті до уваги.

Суд наголошує, що Міністерство юстиції України зобов`язане діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Засаднича вимога правовладдя полягає в тому, що повноваження органів публічної влади має бути визначено приписами права.

Оскільки щодо дій посадовців публічної влади висунуто вимогу законності, вона так само вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії та в наступному діяли в межах повноважень, наданих їм, і як наслідок - дотримувалися процесуальних і матеріальних приписів права (п. 45 коментаря до документа Венеційської комісії "Мірило правовладдя" (2017 року), який ухвалено Венеційською комісією на 106 пленарному засіданні (Венеція, 11-12 березня 2016 року).

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленій в рішенні від 10.04.2019 у справі № 826/16495/17, потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади. Отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій.

Таким чином, повноваження Міністерства, які воно розуміє як дискреційні, щодо вчинення прийняття наказу про анулювання доступу позивача до Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, повинні бути чітко визначені законом. У випадку наявності таких повноважень у Міністерства, вказане не означає, що орган державної влади не повинен дотримуватись механізму, встановленого Законом № 1952, тобто правової процедури здійснення його повноважень, встановленої ним, а також відповідати загальним принципам законності, справедливості, індивідуальності, пропорційності.

Отже, проведення перевірки відповідно до Закону № 1952, повинно здійснюватись у суворій відповідності з чітко встановленою та визначеною у ньому правовою процедурою (fair procedure - справедлива процедура), яка є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

За таких обставин суд вважає, що відповідач допустив не тільки процедурні порушення під час прийняття та розгляду скарги, що зареєстрована 10.06.2020, а й не обґрунтував прийняття наказу від 30.09.2021 № 1883/5, не зазначивши в тексті мотиви його прийняття та застосування саме такого виду стягнення, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Міністерства юстиції України про поновлення доступу ОСОБА_1 до ступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то на думку суду вона є похідною від попередньої, тому також підлягає задоволенню.

Частиною 2 ст. 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем.

За наведених обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем при подані даного адміністративного позову було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн (квитанція від 26.11.2021 № 0.0..1), суд вважає за необхідне стягнути та повернути позивачу.

Керуючись ст. 90,139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протправним та скасувати п. 6 наказу Міністерства юстиції України від 30.09.2021 № 1883/5 "Про задоволення скарги", яким анульовано доступ Приватному нотаріусу Одеського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зобов"язати Міністерство юстиції України поновити доступ Приватному нотаріусу Одеського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Міністерства юстиції України ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.