Справа № 640/4645/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4645/20 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, щодо відмови у встановленні йому статусу інваліда війни групи та видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації встановити йому статус інваліда війни групи та видати посвідчення інваліда війни.

Позов обґрунтовано тим, що він під час аварії на ЧАЕС виконував обов`язки капітана теплохода «БТ-423 «ОАО «Київський річковий порт» в порту Чорнобиль, але відповідач в листі від 22.01.2020 № 15-22/860 повідомив йому, що достатніх підстав для підтвердженні його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі невоєнізованих формувань Цивільної оборони немає.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки залучення його як капітана теплохода «БТ-423 «ОАО «Київський річковий порт» на підставі наказу начальника порту №171-Л від 29.08.1986 до виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС було здійснено виключно у складі формувань Цивільної оборони.

На думку апелянта, видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони законодавством не передбачалось.

Відтак, наявні підстави для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача встановити йому статус інваліда війни групи та видати посвідчення інваліда війни.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно записів №8 та №9 трудової книжки працював на посаді капітана теплохода «БТ-423 «ОАО «Київський річковий порт», що було розташовано у м. Київ.

У той же час, у відповідності до довідки № 184 позивач безпосередньо був зайнятий на роботах передбачених постановою ЦК КПРС , Ради Міністрів та ВЦРПС від 29.12.1987 № 1457-383 та постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 05.07.1986 року № 666-197, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах у відповідності зі Списком 1, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 02.08.1986 року № 1173, з 01.09.1986 року по 01.10.1986.

Згідно довідки від 13.06.2020 № 0К-03-25, наказом начальника порта від 29.08.1986 № 171-Л, капітан т/х «БТ-423»Київський річковий порт» ОСОБА_1 був відряджений для виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС та відпрацював у вересні 1986 року в порту Чорнобиль по забезпеченню роботи плавмеханізації на завантажувально-розвантажувальних роботах.

Відповідно до єдиного вахтового журналу № 9 буксира-товкача т/х «БТ-423 «Київський річковий порт», судно працювало в порту Чорнобиль в період з 09.09.1986 року по 16.09.1986 та в період з 24.09.1986 по 01.10.1986.

20 червня 2000 року Центральна міжвідомча експертна комісія МОЗ та МНС України своїм рішенням № 11/00г встановила, що захворювання позивача пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, яке викладене у експертному висновку року № 771.

У подальшому, 18.10.2000 спеціальною радіологічною медико-соціальною експертною комісією міста Києві було встановлено ступінь втрати професійної працездатності позивача в обсязі 60% та встановлена 3 група інвалідності по захворюванню, що пов`язане з ліквідацією аварії на ЧАЕС, що підтверджується копією довідки КИЕ1 № 540245.

16 січня 2002 року Оболонським відділенням пенсійного фонду в м. Києві позивачу було видано пенсійне посвідчення 1 категорії, як інваліду 3 групи по захворюванню пов`язаному з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Надалі, 29.11.2019 Київською міською державною адміністрацією позивачу було видано посвідчення серії НОМЕР_1 , як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та інваліду 3 групи.

19 січня 2020 року позивач звернувся із заявою до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення йому статусу інваліда війни 3 групи та видачу йому відповідного посвідчення.

Однак, листом № 15-22/860 від 22.01.2020 відповідач повідомив йому, що позивач не надав достатньо розпорядчих документів (наказів чи розпоряджень) про залучення його до формувань цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС і, що згідно пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є обов`язовим, тому він не має підстав для отримання статусу інваліда війни.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували обставини його безпосередньої участі у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII), який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до ст. 1 Закону № 796-XII встановлено мету та основні завдання цього Закону, а саме, що він спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Отже, метою та завданнями цього Закону є захист громадян, які постраждали внаслідок: 1) Чорнобильської катастрофи; 2) інших ядерних аварій та випробувань; 3) військових навчань із застосуванням ядерної зброї.

Згідно із статтею 15 вказаного Закону підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Статтею 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Як свідчать матеріали справи, 16 січня 2002 року Оболонським відділенням пенсійного фонду в м. Києві позивачу було видано пенсійне посвідчення 1 категорії, як інваліду 3 групи по захворюванню пов`язаному з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Надалі, 29.11.2019 Київською міською державною адміністрацією позивачу було видано посвідчення серії НОМЕР_1 , як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та інваліду 3 групи.

Втім, під час звернення до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації , позивачу було відмовлено у встановленні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Так, правовий статус ветеранів війни визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (надалі - Закон № 3551-XII).

У свою чергу, пунктом 9 частини першої статті 7 Закону № 3551-XII закріплено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону № 796-XII врегульовано, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Примітка до вказаної статті закріплює, що до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.

Тобто, з вказаних норм вбачається, що окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони, та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Так, положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року №1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 6 червня 1975 року №90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Як свідчать матеріали справи, згідно довідки від 13.06.2020 № 0К-03-25, наказом начальника порта від 29.08.1986 № 171-Л, капітан т/х «БТ-423»Київський річковий порт» ОСОБА_1 був відряджений для виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС та відпрацював у вересні 1986 року в порту Чорнобиль по забезпеченню роботи плавмеханізації на завантажувально-розвантажувальних роботах.

Відповідно до єдиного вахтового журналу № 9 буксира-товкача т/х «БТ-423 «Київський річковий порт», судно працювало в порту Чорнобиль в період з 09.09.1986 року по 16.09.1986 та в період з 24.10.1986 по 01.10.1986.

Втім, такі дані не підтверджують факт того, що позивач дійсно брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, адже згідно з пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у тридцятикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Крім того, інші документи, які є в наявності у позивача підтверджують його статус саме як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що у свою чергу свідчить про відсутність достатніх підстав для набуття позивачем статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.06.2018 у справі №377/797/17, від 21.08.2018 у справі №279/2285/16-а, від 15.05.2019 у справі №816/851/18, від 18.09.2019 у справі №674/450/17, від 19.09.2019 у справі №756/8323/16-а, від 20.12.2019 у справі №315/594/15-а (2-а/315/29/15), від 16 червня 2021 року у справі №810/372/18.

У даному випадку, позивачем не надано доказів, які б підтверджували обставини його безпосередньої участі у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР.

Таким чином, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів залучення позивача саме до формувань Цивільної оборони з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність відмови відповідача у наданні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук