Справа № 120/11554/21-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 лютого 2022 р. Справа № 120/11554/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 22.05.2020 його виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , однак відповідачем не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, індексацію грошового забезпечення та заборгованість по грошовому забезпеченню.

На переконання позивача, бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення з ним остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини, у період з 22.05.2020 по 25.08.2021, дає йому право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду, в якому просив:

- визнати протиправною відмову, яка відображена в листі Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2021 № 50/08/32 2121 в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 22.05.2020 по 25.08.2021 включно.

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2020 по 25.08.2021 в сумі 172446,30 грн.

Ухвалою від 22.09.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків.

28.09.2021 позивачем подано клопотання про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 04.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зокрема вказав, що позивач проходив військову службу, яку не можливо ототожнювати із трудовими відносинами, у зв`язку з чим, положення КЗпП України до даних правовідносин застосуванню не підлягають.

Ухвалою суду від 13.12.2021 позовну заяву злишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків шляхом надання суду доказів доплати судового збору в сумі 816,46грн.

29.12.2021 від позивача надійшли матеріали на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 18.01.2022 продовжено розгляд справи в письмовому провадженні.

Також іншою ухвалою суду від 18.01.2022 витребувано у Військової частини Національної гвардії України НОМЕР_1 додаткові докази, разом з тим отсаннім на подано в строк визначений судом витребовувані судом докази.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

04.06.2015 року ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 22.05.2020 року № 107 позивача, розвідника-далекомірника відділення розвідки взводу управління командира батареї мінометної батареї батальйону оперативного призначення, звільненого наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 12.05.2020 року № 25 о/с у запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту), знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини.

При звільненні з військової служби позивачу не виплачена компенсація за неотримане речове майно, а тому останній звернувся до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з письмовою заявою про надання інформації щодо нарахування вартості речового майна, що належало до видачі за період проходження військової служби, а також просив здійснити нарахування та виплату відповідної заборгованості, що не є спірним між сторонами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17.08.2020 у справі № 120/2539/20-а, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 32924,28 грн., відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі № 65 від 22.05.2020 року.

22.10.2020 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 32828 грн.

Крім того, на день звільнення зі служби позивачу не проведено нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, як того вимагає частина 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.10.2020 у справі №120/4652/20-а, Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зазначає, що 16.12.2020 відповідачем здійснено зарахування коштів на його картковий рахунок в сумі 44201,74 грн.

Крім того, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не виплати йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 22.05.2020 року, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.07.2021 у справі № 120/3232/21-а зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року.

Зазначає, що 25.08.2021 відповідачем здійснено зарахування коштів на його картковий рахунок в сумі 1563,95 грн.

Позивач вказує, що остаточний розрахунок з ним проведено 25.08.2021.

01.09.2021 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою в якій просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2020 по 25.08.2021, однак отримав відмову у такій виплаті.

Вважаючи бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення з ним остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини, у період з 22.05.2020 по 25.08.2021 такою, що дає йому право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із встановлених Державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Вищенаведене спростовує доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства не застосовуються до спірних правовідносин.

В той же час, статтею 116 КЗпП України передбачено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

В даному ж випадку, відповідачем не заперечується факт того, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 25.08.2021, а тому, позивач, як наслідок, має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В той же час, визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходив із наступного.

Метою встановлення передбаченої нормами ст. 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Як вже зазначалося судом, основна мета покладення на роботодавця відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Суд враховує висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

Так, позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 22.05.2020.

В той же час, судом встановлено, що виплата грошової компенсації за не виплату компенсація за неотримане речове майно Військовою частиною 3008 проведена 22.10.2020 в сумі 32828 грн.

За невиплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби Військовою частиною НОМЕР_1 проведена виплата 16.12.2020 в сумі 44201,74 грн.

Також, за невиплату індексації грошового забезпечення, Військовою частиною 25.08.2021 проведено виплату в сумі 1563,96 грн.

Згідно наданої відповідачем довідкою-розрахунком про розмір грошового забезпечення позивача від 13.10.2021 № 105, середньомісячний заробіток позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (березень 2020: 11487,82 грн. квітень 2020:11271 грн. року) складає 22758,82 грн. Середньоденний заробіток позивача становить 375,70 грн.

Крім того, як зазначав сам позивач, відповідачем 25.08.2021 здійснено остаточне зарахування коштів на його картковий рахунок в сумі 1563,96 грн.

У цій справі відповідно до інформації, наданої відповідачем загальний розмір виплат у день звільнення (22.05.2020) позивачу склав 56171,37 грн. Також судом встановлено, що 22.10.2020 здійснено зарахування коштів на його картковий рахунок в сумі 32828 грн.,16.12.2020 в сумі 44201,74 грн. та 25.08.2021 в сумі 1563,96 грн., зо в загальному становить 78593,70 грн. на виконання рішень судів. Разом належало до виплати в день звільнення 134765,07 грн.

Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за один день становить 375,70 грн ((11487,82 грошове забезпечення за березень 2020 +11271 грн. грошове забезпечення за квітень 2020 ) : 61 день). Кількість днів з 22.05.2020 до 22.10.2020 становить 154 дні, з 23.10.2020 по 16.12.2020 55 днів, з 17.12.2020 по 25.08.2021 252 дні.

Згідно з інформацією про отримане грошове забезпечення позивача в день його звільнення, сума, що була нарахована позивачу становить 56171,37. Однак, на виконання рішень Вінницького окружного адміністративного суду у вищевказаних справах позивачу було нараховано та виплачено ряд складових грошового забезпечення, які мали б бути виплачені у день звільнення. Таким чином, враховуючи наведену обставину та виплату на виконання рішень судів суми в загальному розмірі 78593,70 грн., сума належна до сплати в день звільнення позивачу мала б становити 134765,07 грн. (56171,37 грн. + 78593,70 грн.). Тобто, така грошова виплата мала б становити 100%.

Враховуючи позицію Верховного Суд у постанові від 30.11.2020 № 480/3105/19, розрахунок пропорційності виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися наступним чином.

В свою чергу, суд враховує, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 134765,07 грн., з яких недоотримана сума становить 78593,70 грн. або 58% (78593,70 грн. х100%: 134765,07).

За період з 22.05.2020 по 25.08.2021 було 461 календарний день, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачу при звільненні зі служби складає 173197,70 грн (375,70 грн х 461).

Таким чином загальний розмір середнього заробітку, який визначений пропорційно розміру невиплачених позивачу сум за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 100454,67 грн. (58% від 173197,70 грн.).

Тобто, саме в межах цієї частки має нести відповідальність відповідач згідно статті 117 КЗпП України.

В той же час сума розрахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без застосуванням судом співмірності за період з 22.05.2020 року по 25.08.2021 року, становила б 173197,70 грн.

На переконання суду, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, розмір в 78593,70 грн., буде адекватною мірою відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача зі служби за період з 22.05.2020 по 25.08.2021. та пропорційною розміру несвоєчасно виплачених всіх належних сум грошового забезпечення.

За наведених вище обставин суд вважає, що заявлений адміністративний позов підлягає частковому задоволенню. При цьому, визначаючись із належним способом захисту порушених прав позивача суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах поведінка відповідача носить характер бездіяльності, а не неправомірних дій.

Визначаючись щодо способу захисту порушених прав позивача, суд виходить із наступного.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2020 по 25.08.2021 в сумі 78593,70 грн. (сімдесят вісім тисяч п`ятсот дев`яносто три тисячі сімдесят копійок).

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

За наведених вище обставин суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2020 по 25.08.2021 включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2020 по 25.08.2021 в сумі 78593,70 грн. (сімдесят вісім тисяч п`ятсот дев`яносто три гривні сімдесят копійок)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (вул. Некрасова, 72, м. Вінниця, код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Рішення у повному обсязі складено: 21.02.2022 р.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна