Справа № 640/19586/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

08 лютого 2022 року м. Київ№ 640/19586/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " Старт Групп 2019" (69002, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 77)
до третя особа Міністерства юстиції України (01001, м.Київ, вулиця Городецького, 13) Комунальне підприємство «Центр державної реєстрації» Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області» в особі державного реєстратора Татаринової Юлії Вячеславівни (72523, Запорізька область, Кирилівський район, смт. Кирилівка, вул. Приморський бульвар, буд .1), Товариство з обмеженою відповідальністю «Спец Груп» (03150, м. Київ, вул. Ямська, буд. 41, офіс 5)
про визнання протиправним та скасування наказу №2800/5 від 03 вересня 2019 року,-,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Старт Групп 2019» (далі по тексту позивач) до Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області» в особі державного реєстратора Татаринової Юлії Вячеславівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Спец Груп», в якому просить:

- висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 30 серпня 2019 року за результатами розгляду скарги Запорізького національного університету від 21 серпня 2019 року №01.01-23/1434, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 серпня 2019 року за номером 29132-33-19 та доповнень до неї від 23 серпня 2019 року №01.01-23/1454, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 27 серпня 2019 року за №29413-33-19 визнати неправомірним та скасувати;

- наказ Міністерства юстиції України №2800/5 від 03 вересня 2019 року «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» визнати неправомірним та скасувати;

- зобов`язати Міністерство юстиції України скасувати державну реєстрацію реєстраційних дій по скасуванню реєстраційних дій, вчинених на виконання наказу Міністерства юстиції України №2800/5 від 03 вересня 2019 року «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень».

Мотивуючи заявлені вимоги представник позивача зазначив, що державним реєстратором Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області» було проведено всі дії з дотриманням вимог статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за документами, що повністю відповідали вимогам статті 22 даного Закону та за відсутності для відмови в здійсненні реєстраційних дій, визначених статтею 24 Закону.

Також представник позивача стверджував про порушення відповідачем вимог та приписів Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128, зокрема в частині повідомлення позивача та інших заінтересованих осіб про розгляд скарги та надіслання позивачу копії скарги та доданих до неї документів в законодавчо передбачений строк.

Крім того, представник позивача наполягав, що на момент вчинення реєстраційних лій з переходу права власності на об`єкті від ТОВ «Спец Групп» до ТОВ «Старт Групп 2019», всі документи, визначені чинним законодавством, були надані для розгляду заяви та прийняття рішення про державну реєстрацію за новим власником позивачем. Також, на момент прийняття рішення державним реєстратором про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості, договір про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», як і на момент звернення до суду є дійсним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

У відзиві на адміністративний позов представник Міністерства юстиції України зазначив, що оскаржуваний наказ прийнято правомірно та з урахуванням всіх обставин справи, оскільки право власності ТОВ «Спец Групп» на будівлю на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» не виникло до 01 січня 2013 року, адже не було зареєстровано у відповідних органах влади, які відповідно до законодавства проводили реєстрацію таких прав до 01 січня 2013 року.

На думку відповідача, державний реєстратор не мала правових підстав для визнання дійсними прав згідно поданого їй договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» та для проведення відповідної державної реєстрації права власності ТОВ «Спец Групп» на спірну будівлю діяло законодавство, що передбачало обов`язкову державну реєстрацію права власності, яка в установленому законом порядку проведена не була.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

22 серпня 2019 року до Міністерства юстиції України звернувся Запорізький національний університет Міністерства освіти і науки України, у якій просив провести перевірку правомірності прийнятих державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації» Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області рішень про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 15 серпня 2019 року №48262825 та від 16 серпня 2019 року №48278093 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 15 серпня 2019 року №48262825 та від 16 серпня 2019 року №48278093.

Вказана скарга обґрунтована тим, що наказом Міністерства освіти і науки України від 08 квітня 2019 року №450 об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Запоріжжя, просп. Соборний (Леніна), 77 передано Запорізькому національному університету відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України на праві господарського відання. 18 квітня 2019 року право господарського відання зареєстровано за Запорізьким національним університетом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 31234153).

За результатами розгляду вказаної скарги, доданих до неї матеріалів, а також доповнень до скарги, Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації 30 серпня 2019 року прийняла висновок, яким задовольнила скаргу Запорізького національного університету від 21 серпня 2019 року та рекомендувала скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 серпня 2019 року №48262825 та від 16 серпня 2019 року №48278093, прийняті державним реєстратором комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області.

На підставі вказаного висновку від 30 серпня 2019 року Міністерство юстиції України 03 вересня 2019 року видало наказ №2800/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», пунктом 2 якого скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 серпня 2019 року №48262825 та від 16 серпня 2019 року №48278093, прийняті державним реєстратором комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області.

Незгода позивача із вказаним наказом від 03 вересня 2019 року, а також висновком комісії, зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, суд враховує наступне.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

У судовому рішенні в справі №640/1298/19 Верховний Суд вказав, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Водночас помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку з незгодою позивача з наказом Мін`юсту України, прийнятим з урахуванням висновків Комісії, щодо скасування рішень про державну реєстрацію за ним права власності на нерухоме майно.

Тобто, позов зумовлений на захист права цивільного (майнового) на об`єкт нерухомості, реєстрація права власності на який скасована у процедурі розгляду скарги у сфері державної реєстрації за скаргою сторони.

При цьому підстави та мотиви позову (недодержання, на думку позивача, суб`єктом владних повноважень процедури розгляду скарги у сфері державної реєстрації) не спростовують того факту, що цей спір виник про право цивільне, а вимога про скасування висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації та наказу Мінюсту є похідною при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття речових прав на нерухоме майно і має вплив на майнові права та інтереси цих осіб.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження рішень Мін`юсту безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з третьою особою (власника нерухомості), яка заперечує законність дій державного реєстратора та приватного нотаріуса з реєстрації права власності на об`єкт нерухомості.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом 30 вересня 2020 року у справі №640/6930/19, адміністративне провадження № К/9901/36474/19 (ЄДРСРУ №91884091).

Тобто, предметом спору у цій справі є визнання права власності на нерухоме майно, оскільки зазначені позовні вимоги приводять до вирішення питання про право власності на це нерухоме майно.

Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 21 листопада 2018 року в справі №813/1362/16, від 28 листопада 2018 року в справі №825/642/18, від 29 січня 2019 року в справі №803/1589/17 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

Слід також вказати, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 02 жовтня 2019 року в справі №807/137/18 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відступила від висновків, викладених у постановах від 04 квітня 2018 року в справах № 817/567/16 та № 826/9928/15, від 10 квітня 2018 року в справі №808/8972/15, від 16 травня 2018 року в справі №826/4460/17, від 23 травня 2018 року в справі №815/4618/16, від 05 червня 2018 року в справі №04/20728/14, від 12 червня 2018 року в справі №823/378/16, від 13 червня 2018 року в справах №820/2675/17 та №803/1125/17 щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження, а тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Слід окремо наголосити, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори.

Верховний Суд зазначає, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь Міністерства юстиції України як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його приватноправового характеру.

Зазначене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року в справі№ 823/2042/16 (провадження №11-377апп18) та від 27 листопада 2019 року в справі №815/1915/18 (провадження №11-947апп19).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, розглядаючи даний спір, суд вважає, що він не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки позивачем оскаржуються реєстраційні дії, стосовно яких існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути питання, пов`язані з реєстрацією права власності на нерухоме майно, а тому цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 238, 239, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі №640/19586/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Старт Групп 2019» до Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області» в особі державного реєстратора Татаринової Юлії Вячеславівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Спец Груп» про визнання протиправними та скасування висновку та наказу, зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції відповідного господарського суду в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.Б. Федорчук