Справа № 540/3308/21
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 р.м. ОдесаСправа № 540/3308/21

Головуючий в І інстанції: Попов В.Ф.

Дата та місце ухвалення рішення: 31.08.2021 р. м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Шевчук О.А.

судді Турецької І.О.

за участю секретаря Чернецької В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та не виплати допомоги на оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань під час роботи в органах прокуратури України; зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити допомогу на оздоровлення за 2021 рік та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік під час роботи в органах прокуратури України; стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 допомоги для оздоровлення. Стягнуто з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь ОСОБА_1 допомогу для оздоровлення в сумі 28055,02 грн. з обов`язковим утриманням податків та зборів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявленого позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 19.06.2015 року по 10.03.2021 року проходив військову службу та працював в органах прокуратури - Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

20.01.2021 року позивач звернувся з рапортом до Спеціалізованої прокуратури про надання частини основної невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік терміном 15 днів з 06.02.2021 року по 20.02.2021 року. Одночасно просив виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік.

Відпустка позивачу надана не була, допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не виплачені.

Наказом № 154к від 10.03.2021 року позивача звільнено з адміністративної посади заступника військового прокурора Херсонського гарнізону Південного регіону України. В наказі зазначено, що щорічну основну відпустку не використовував, грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік не отримував.

При звільненні виплачено грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки.

30.06.2021 року рішенням Херсонського окружного адміністративного суду у справі № 540/450/21 визнано протиправним та скасовано наказ № 154к від 10.03.2021 року, позивача поновлено на посаді з 15.03.2021 року, стягнуто середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

09.07.2021 року позивач звернувся до суду із цим позовом щодо нарахування та виплати допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача та стягнення на користь позивача допомоги для оздоровлення, посилаючись на те, що позивач мав право на отримання допомоги для оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати, а висновок відповідача про відсутність підстав для надання позивачу такої допомоги є помилковим.

Висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не оскаржуються учасниками справи.

Позивачем апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не подано.

Рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тобто, рішення суду в апеляційному порядку оскаржується в частині щодо нарахування та виплати допомоги для оздоровлення.

Вирішуючи справу у цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 45 Конституції України встановлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні й святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Статтею 82 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII передбачено, що прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.

Для виконання невідкладних і непередбачуваних завдань прокурори можуть бути відкликані з щорічної основної чи додаткової оплачуваної відпустки. Частина невикористаної відпустки надається прокурорам у будь-який час відповідного року чи приєднується до відпустки в наступному році з відповідним відшкодуванням непередбачуваних витрат у зв`язку з відкликанням із відпустки. Порядок такого відшкодування визначається Кабінетом Міністрів України.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

За правилами частини першої статті 6 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Наведене кореспондується з частинами шостою, сьомою статті 79 Кодексу законів про працю України.

Приписи статті 45 Конституції України, статті 82 Закону України «Про прокуратуру» й субсидіарне застосування положень Кодексу законів про працю України та законодавства про відпустки у їхньому системному взаємозв`язку свідчать про те, що допомога на оздоровлення є елементом гарантій конституційного права на відпочинок та належного матеріального забезпечення.

Право особи на відпочинок у формі щорічної основної відпустки є невідчужуваним та імперативно забезпечується відповідними правовими гарантіями обов`язковості надання відпустки або, у виняткових випадках, її грошовою компенсацією у встановленому законодавством порядку.

Аналогічні ознаки властиві допомозі на оздоровлення, що виплачується у порядку статті 82 Закону України «Про прокуратуру», як нормативно визначеному елементу права на відпочинок.

З моменту виникнення в особи права на щорічну основну відпустку за відпрацьований робочий рік, у неї виникає право отримати таку відпустку, звернувшись до роботодавця, якому кореспондує безумовний обов`язок відповідно надати таку відпустку.

Також тлумачення нормативного припису статті 82 Закону України «Про прокуратуру» указує на обов`язок забезпечити виплату допомоги на оздоровлення.

Отже, наявність права на щорічну основну відпустку за відпрацьований рік, незалежно від порядку та строків його реалізації, передбачає обов`язкове надання допомоги на оздоровлення.

До цього ж, вирішуючи питання правового значення виплати допомоги на оздоровлення, необхідно звернути увагу на те, що у зв`язку із безумовністю права особи на отримання відповідної виплати, особа володіє матеріальним інтересом у формі гарантованої законом грошової виплати коштом державного бюджету і цей інтерес захищений статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року як видом «власності» в автономному тлумаченні положень Конвенції.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, позивачем 20.01.2021 року було подано рапорт про надання частини невикористаної відпусти за 2021 рік терміном 15 днів з 06.02.2021 року по 20.02.2021 року з виплатою матеріальної допомоги для оздоровлення.

Цей рапорт погоджено з в.о. військового прокурора Херсонського гарнізону Південного регіону України.

Однак, матеріальної допомоги для оздоровлення позивачу виплачено не було, що визнається відповідачем.

Обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати допомоги на оздоровлення за рапортом позивача про надання відпустки та виплати такої допомоги, відповідач, як у відзиві на позовну заяву, так і в поданій апеляційній скарзі, посилається на те, що фактично відпустка позивачу у цей період йому не була надана.

Разом з цим, надаючи оцінку вказаним доводам відповідача, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не надано будь-яких доказів щодо прийняття рішення про відмову у наданні позивачу відпустки за наведеним рапортом з відмовою у виплаті допомоги на оздоровлення.

Також, відповідач не надав доказів щодо повідомлення позивача про причини не надання йому відпустки у запитуємий ним період, щодо повідомлення позивача про перенесення відпустки.

Фактично з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було звільнено позивача із займаної посади без реалізації поданого ним рапорту на отримання частини щорічної відпустки з виплатою компенсації за невикористані дні відпустки, однак, без виплати матеріальної допомоги на оздоровлення (наказ про звільнення скасовано судовим рішенням у справі № 540/450/21).

З встановлених у даній справі обставин вбачається, що залишивши без реалізації рапорт позивача щодо надання йому частини щорічної основної відпустки за 2021 рік з виплатою допомоги на оздоровлення, відповідач фактично позбавив позивача права на отримання допомоги на оздоровлення за цей період. При цьому, будь-яких обґрунтованих доводів щодо підстав/причин недотримання права позивача на відпочинок та отримання допомоги на оздоровлення відповідачем не надано, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи.

На підставі наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позивача в частині виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення.

Також, за встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для залишення заявленого позову без розгляду, оскільки поставлені у позові вимоги стосуються грошових виплат, що передбачені законом та виплачуються у грошовій формі, відносяться до однієї із форм грошової винагороди, оплати праці, компенсаційних виплат у формі винагород за підсумками роботи за рік, на які не поширюються строки звернення передбачені ст. 122 КАС України в силу дії спеціального закону ст. 233 ч. 2 КЗпП України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 21.02.2022 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: О.А. Шевчук

Суддя: І.О. Турецька