Справа № 320/8583/21
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/8583/21 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Аліменка В.О., Пилипенко О.Є.,

секретаря Строяновської О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОЛДЕНФЛОРА» до Київської митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування рішення про коригування митної вартості товарів, за апеляційною скаргою Київської митниці Держмитслужби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року, -

У С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ГОЛДЕНФЛОРА» (далі позивач, ТОВ «ГОЛДЕНФЛОРА») звернулося в суд з позовом до Київської митниці Держмитслужби (далі - відповідач, апелянт) про визнання протиправним і скасування рішення про коригування митної вартості товарів.

На обґрунтування позову зазначає, що митницею в оскаржуваному рішенні не вказано, які підстави дають обґрунтовану можливість уважати, що декларантом заявлено неповні чи/або недостовірні відомості саме щодо митної вартості заявленого до декларування товара, зокрема, не вказано, які саме складові митної вартості є непідтвердженими і як вони впливають на митну вартість товару.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог скарги апелянт зазначає, що декларантом додатково не надано на запит митниці для підтвердження заявленої вартості товарів документів у повному обсязі, а ті, що були надані, містили розбіжності та не підтверджували числові значення складових вартості товару. Таким чином, апелянт зазначає, що рішення про коригування митної вартості було винесено митницею правомірно, проте суд першої інстанції не прийняв до уваги виявлені митним органом розбіжності, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог та скасування рішення митниці про коригування митної вартості товарів. Окрім того, зазначає, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн є неспівмірним зі складністю справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що 01.02.2019 між Gundes Cicekcilik Ihr. Ith. Tur. San. Ve Tic. Ltd. Sti., (Турецька Республіка) (далі продавець) та ТОВ «ГОЛДЕНФЛОРА» було укладено контракт №01/19/1 (далі контракт), згідно з яким продавець зобов`язується поставляти та передавати у власність позивача продукцію рослини, зрізні квіти, на підставі інвойса та замовлення, а позивач зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його вартість за умовами цього контракту.

Відповідно до пунктів 2.2, 3.3-3.5, 5.1, 6.3 та 11.2 контракту продавець і позивач погодили, зокрема, що кількість товару визначається в інвойсі до кожної партії товару, умови поставки DAP (Київ, Україна) згідно з правилами Incoterms 2010. Продавець повинен доставити товар до пункту: Київ, Україна, та здійснити всі митні процедури для експорту товару у визначене місце доставки, його транзит через треті країни, а також завантаження товару за свій рахунок.

Позивач оплачує товар шляхом передплати або оплати з відстроченням терміну оплати, що узгоджується сторонами додатково по кожному інвойсу.

Цей контракт набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2021.

01.02.2021 продавець на підставі пункта 2.2 контракту виставив позивачу до сплати інвойс №GCT009 на загальну суму 9212,20 доларів США, в якому зазначені умови поставки DAP.

05.02.2021 позивачем до Київської митниці Держмитслужби було подано митну декларацію ІМ40ДЕ №UA100020/2021/573270, у графах 31 якої зазначений товар: товар №1 зрізані квіти свіжі з 01.11 по 31.05 гвоздика / dianthus: гвоздика стандартна 65-70 см / dianthus caryophyllus, в кількості 298440 шт., загальною вартістю 7461,00 доларів США; товар №2 зрізані квіти свіжі з 01.11 по 31.05 хризантема / chrysantemum: хризантема 65-70 см / chrysantemum L., в кількості 900 шт., загальною вартістю 36,00 доларів США; товар №3 зрізані квіти свіжі з 01.11 по 31.05 зріз інших квітів: гербера 45-50 см / gerbera (barberton) в кількості 11880 шт., гербера міні 45-50 см / gerbera mini (barberton) в кількості 5400 шт., гіпсофіла 60-80 см / gypsophila L. в кількості 7000 шт., лізіантус 50-75 см / lisianthus в кількості 1000 шт., барбатус діанзус 50-75 см / dianthus barbatus в кількості 5700 шт., барбатус діанзус 50-75 см / dianthus barbatus verde в кількості 4500 шт., загальною вартістю 1419,20 доларів США; товар №4 листя, гілки та інші частини рослин, без квіток або пуп`янків, придатні для складання букетів, свіжі орнаментна зелень: пітоспорум 50-60 см / pittosporum в кількості 1600 уп., аспарагус віргатус 70-80 см / asparagus virgatus в кількості 2500 уп., аспарагус міракуладус 50-70 см / asparagus miraculadus в кількості 2300 уп., аспідістра / aspedistra в кількості 1000 уп., загальною вартістю 296,00 доларів США.

Відповідно до митної декларації ІМ40ДЕ №UA100020/2021/573720 від 05.02.2021 загальна митна вартість товару складає 9212,20 доларів США, визначена із застосуванням основного методу - за ціною договору (контракту).

На підтвердження заявленої вартості товару митному органу були подані, зокрема:

(0271) пакувальний лист продавця на товар від 01.02.2021;

(0380) рахунок-фактуру (інвойс) №GCT009 від 01.02.2021;

(0730) автотранспортну накладну серії CR №0371607 від 01.02.2021;

(0851) фітосанітарний сертифікат №EC/TR A 4286028 від 01.02.2021;

(0865) сертифікати про походження товару форми A №№D 0253045, D 0253046 від 01.02.2021;

(4103) додаткову угоду №1 від 01.10.2019 до контракту;

(4104) контракт.

Розглянувши подані позивачем документи для підтвердження заявленої в митній декларації ІМ40ДЕ №UA100020/2021/573270 від 05.02.2021 митної вартості товару, митний орган направив позивачеві електронне повідомлення, у якому зазначив, що при проведенні контролю правильності визначення митної вартості товару ним здійснено порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких уже здійснено. При здійсненні такого порівняння з`ясовано, що вартість заявлених до митного оформлення товарів є меншою від мінімального рівня митної вартості товарів, інформація по яким міститься в спеціалізованому програмно-інформаційному комплексі Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби України.

05.02.2021 позивач на запит надав відповідачу лист №1 разом із документами: експортною митною декларацією №21070200ЕХ000715 від 01.02.2021 та прайс-листом продавця на період з 02.01.2021 по 30.04.2021.

05.02.2021 Київською митницею Держмитслужби було прийняте спірне рішення про коригування митної вартості товарів №UA100020/2021/000005/2, згідно з яким відповідач, застосувавши резервний метод визначення митної вартості товарів (метод 2ґ), заявлену позивачем митну вартість товару №1 в митній декларації ІМ40ДЕ №UA100020/2021/573270 від 05.02.2021 скоригував із 7461,00 доларів США до рівня 19488,13 доларів США, товару №2 - із 36,00 доларів США до рівня 492,30 доларів США, товару №3 із 1419,20 доларів США до рівня 7368,74 доларів США.

Обґрунтовуючи підстави неприйняття заявленої позивачем митної вартості товару, митний орган у графі 33 спірного рішення зазначив, що за результатами опрацювання поданих документів, при проведенні контролю правильності визначення митної вартості товару здійснено порівняння рівня заявленої митної вартості товарів із рівнем митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, за основну одиницю взято згідно з УКТ ЗЕД кг з рівнем митної вартості товарів, встановлено, що надані документи містять розбіжності та не містять достовірних відомостей, які б підтверджували числові значення складових вартості товару, є ймовірність невключення інших складових митної вартості товару.

Рівень митної вартості подібних за фізичними характеристиками товарів за митними деклараціями становить: товар №1 2,41 долари США за 1 кг; 2,93 долари США за 1 кг; 3,00 долари США за 1 кг; товар №2 5,61 доларів США за 1 кг; 6,07 доларів США за 1 кг; товар №3 5,61 доларів США за 1 кг; 6,49 доларів США за 1 кг.

Таким чином, надані документи, на думку митного органу, не підтверджують достовірність декларування вартості товара. Декларант надав додаткові документи не в повному обсязі, а надані додаткові документи не усувають раніше встановлених розбіжностей. Отже, подані декларантом документи, за висновком контролюючого органу, не містили належних, об`єктивних та достовірних відомостей про числові складові заявленої митної вартості, тому підтвердити заявлену митну вартість неможливо.

На підставі прийнятого рішення про коригування митної вартості товару, відповідач видав позивачу картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA100020/2021/00054 від 05.02.2021.

З метою випуску товару у вільний обіг у порядку, передбаченому частиною 7 статті 55 та частиною 2 статті 263 МК України, позивач з урахуванням коригувань подав нову митну декларацію ІМ40ДЕ №UA100020/2021/573363 від 05.02.2021 та митний орган прийняв рішення про випуск товару під фінансову гарантію в розмірі 133657,62 грн.

Не погоджуючись із рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належними доказами не доведено, що позивачем до митного органу не надано всіх необхідних документів для підтвердження заявленої в митній декларації митної вартості товара, внесено до декларацій недостовірні або неточні відомості, або надано документи, котрі містили розбіжності, що своєю чергою унеможливлювало б визначення митної вартості товара за ціною договора. Водночас повноваження митниці щодо витребування додаткових документів для перевірки правильності визначення митної вартості товара можуть бути реалізовані за наявності обґрунтованих підстав для сумніву в правильності митної оцінки товара.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок визначення митної вартості імпортованих товарів та правила її декларування, а також правовідносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України встановлює та регулює Митний кодекс України (далі МК України).

Відповідно до частини 1 статті 246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно із статтею 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення, зокрема, код товару згідно з УКТ ЗЕД; фактурна вартість товарів; митна вартість товарів та метод її визначення; суми митних платежів; спосіб забезпечення сплати митних платежів (у разі застосування заходів гарантування їх сплати) (статті 257МК України).

Частиною 7 статті 257 МК України передбачено, що перелік відомостей, що підлягають внесенню до митних декларацій, обмежується лише тими відомостями, які є необхідними для цілей справляння митних платежів, формування митної статистики, а також для забезпечення додержання вимог цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється органами доходів і зборів на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться відомості, передбачені частиною восьмою вказаної статті, у тому числі відомості про найменування товару, код товару згідно з УКТ ЗЕД, фактурну вартість товарів, митну вартість товарів та метод її визначення.

Згідно з частиною 1 статті 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частинами 1-2 статті 51 МК України встановлено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товара, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Відповідно до частини 1 статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Згідно з частиною 2 статті 53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товара; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товара та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товара; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товара, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товара підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Частиною 3 статті 53 МК України встановлено обов`язок декларанта або уповноваженої ним особи на письмову вимогу митного органу протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, у разі якщо документи, зазначені в частині 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до частин 5-6 статті 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті. Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товара.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що законом визначений вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Митні органи мають право витребовувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені у статті 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 809/278/17, від 23 січня 2020 року в справі № 804/4365.

У силу положень частини п`ятої статті 53 МК України, забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Ця норма кореспондується з положеннями частини 3 статті 318 МК України, якою встановлено, що митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.

Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15 лютого 2011 року №3018-VI "Про внесення змін до Закону України "Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур", якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

У силу приписів частин 1-3 статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав уважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:

1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах 2-4 статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товара умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості (частини 6 статті 54 Митного кодексу України).

Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

Частиною 2 статті 58 МК України встановлено, що метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Відповідно до частин 1 - 2 статті 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року (ГААТ). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.

Згідно з частиною 2 статті VII ГААТ, оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або подібного товару і не повинна ґрунтуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.

За результатами аналізу вищезазначених положень Митного кодексу України вбачається, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись у достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 МК України.

Водночас митний орган має право відійти від наведених вище законодавчих обмежень, пов`язаних з перевіркою основного переліку документів, які підтверджують митну вартість товарів, та витребувати від декларанта додаткові документи лише у тому випадку, коли надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або ці документи не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, тобто не дозволяють митному органу законно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару.

З метою усунення розбіжностей в документах, усунення сумнівів щодо підробки документів або з`ясування відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, які виявились відсутніми, закон надає право митному органу витребувати від декларанта інші додаткові документи, що перелічені в частині 2 статті 53 Митного кодексу України.

Поряд з тим витребувати необхідно тільки ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Як убачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення про коригування митної вартості містить припущення відповідача про те, що існує ймовірність, що до митної вартості спірного товару позивачем не було включено сплату експортного мита та інших зборів продавцем, а також витрати щодо доставки спірного товару в порт відвантаження і навантаження на борт, яке суд уважає необґрунтованим з огляду на те, що поставка спірного товару відбувалася на умовах DAP (Київ, Україна) згідно з правилами Incoterms 2010.

Як убачається із матеріалів справи, позивач надав відповідачу документи відповідно до частини 2 статті 53 МК України, які підтверджували всі складові задекларованої митної вартості товара, не мали розбіжностей та/або явних ознак підробки.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 6 частини другої статті 53 Митного кодексу України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є, зокрема, транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів.

Отже, Митний кодекс України не містить чіткого переліку документів, які зобов`язаний подати декларант для підтвердження числових значень витрат на транспортування, з чого слідує, що такі витрати можуть підтверджуватися такими доказами, які містять відомості, що дозволяють визначити розмір транспортних витрат та ідентифікувати їх з конкретним вантажем.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 31 січня 2018 року в справі №810/2839/17, від 22 серпня 2019 року в справі №810/2784/18.

Колегія суддів уважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідач не довів, що позивачем було заявлено неповні та недостовірні відомості про митну вартість імпортованого товару. Своєю чергою наданими позивачем документами підтверджено, що визначена ним у митній декларації вартість товару базується на об`єктивних даних і піддається обчисленню.

Колегія суддів зауважує, що однієї лише вказівки на наявність розбіжностей та недоліків у поданих документах, без роз`яснення, в чому такі розбіжності полягають, який їхній вплив на митну вартість оцінюваного товара і чому без їх усунення заявлена митна вартість не може бути визнана, недостатньо для висновку про неможливість застосування основного методу визначення митної вартості.

У правових позиціях Верховного Суду неодноразово наголошувалося на невідповідності рішень про коригування митної вартості товарів вимогам законодавства з тієї підстави, що митницею у спірних рішеннях не наведено пояснень щодо зроблених коригувань на обсяги партії, умови поставки, комерційні умови тощо та не зазначено докладної інформації і джерел, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (постанови Верховного Суду від 31 січня 2018 року в справі № 813/7272/13-а (К/9901/3036/18), від 02 березня 2018 року в справі № 804/2997/17 (К/9901/4472/17).

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З приводу доводів апелянта про неспівмірність присуджених судом позивачу витрат на професійну правничу допомогу та нерозумність їх розміру, колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною 3 цієї правової норми для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1, 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України)

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Як убачається із матеріалів справи, на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу (7000,00 грн) надано копії наступних документів: договору про надання правової допомоги №25/18022021 від 18.02.2021, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №000539 від 10.06.2019, ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1107154 від 24.05.2021, рахунку №1/25/18022021 від 18.02.2021, платіжного доручення №339 від 05.04.2021 та акту про надання адвокатських послуг №1 від 06.09.2021 до договору про надання правової допомоги №25/18022021 від 18.02.2021.

Судом установлено, що 18.02.2021 між ТОВ «ГОЛДЕНФЛОРА» та адвокатом Божком Андрієм Володимировичем укладено договір про надання правової допомоги №25/18022021, відповідно до пункту 1.1.1 якого адвокат зобов`язався надавати клієнту правову допомогу щодо представництва інтересів при оскарженні ним до суду рішення Київської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів №UA100020/2021/000005/2 від 05.02.2021 та в ході розгляду відповідної справи судом (судами) України.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставин. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 договору вартість адвокатських послуг (гонорар адвоката) складає 7000,00 грн.

Доводи відповідача про те, що витрати є неспівмірними, є його суб`єктивною оцінкою та спростовуються матеріалами справи, з яких убачається, що розмір гонорару адвоката встановлений у фіксованому розмірі та не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Колегія суддів зауважує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не лише компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг і своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №520/2915/19.

Колегією суддів ураховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби України залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді В.О. Аліменко

О.Є. Пилипенко