Справа № 440/14589/21
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 лютого 2022 року м. ПолтаваСправа №440/14589/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кукоби О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Лазебної А.В.

та представників сторін:

від позивача Фесенко Ю.О.,

від відповідачів Харенко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Полтавської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Полтавської обласної прокуратури, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо несвоєчасного виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Полтавської області з 24.03.2015;

стягнути з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15 за період з 01.07.2020 по 11.10.2021 у розмірі 604674,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що ОСОБА_1 був незаконно звільнений з органів прокуратури та поновлений рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15. Проте рішення суду в частині поновлення позивача на роботі Офісом Генерального прокурора фактично виконане лише 12.10.2021, а позивачу не виплачений середній заробіток за час невиконання рішення суду. Крім того, позивач, посилаючись на збільшення у період його вимушеного прогулу посадових окладів прокурорів, наполягав на необхідності застосування при обчисленні середнього заробітку положень пункту 10 Порядку №100.

2. Позиція відповідачів.

Полтавська обласна прокуратура позов не визнала, у наданому до суду відзиві представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю /а.с. 79-85/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що у спірних відносинах відсутнє порушення прав позивача, оскільки Полтавська обласна прокуратура не є роботодавцем ОСОБА_1 , а рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15 не визначено орган, який мав поновити позивача на роботі. Також представник відповідача стверджував про відсутність підстав для застосування у спірних відносинах положень пункту 10 Порядку №100, оскільки його виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213.

Офіс Генерального прокурора позов не визнав, у наданому до суду відзиві представник відповідача наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог /а.с. 106-114/. Мотивуючи свою позицію представник відповідача виходив з того, що позивач не вчиняв дій щодо примусового виконання рішення суду про його поновлення на роботі, до Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора із заявами про поновлення на роботі не звертався. Як наслідок, представник відповідача переконував у відсутності у спірних відносинах порушення Офісом Генерального прокурора вимог статті 236 КЗпП. Також представник відповідача звертав увагу на те, що ОСОБА_1 набув статус адвоката, отримання якого є несумісним із зайняттям посади прокурора, що перешкоджало своєчасному виконанню рішення суду про поновлення позивача на роботі.

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.

21.12.2021 судом одержано відповідь на відзив Полтавської обласної прокуратури, у якій представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог /а.с. 128-134/.

У підготовчому засіданні 23.12.2021 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

29.12.2021 до суду надійшла відповідь на відзив Офісу Генерального прокурора, у якій представник позивача наполягала на безпідставності доводів відповідача /а.с. 142-146/.

У судовому засіданні 03.02.2022 представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні 03.02.2022 проти позову заперечував, наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог.

Обставини справи

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України з 11.11.2002.

Наказом Генеральної прокуратури України від 23.03.2015 №211к старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Полтавської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15, залишеним в цій частині без змін постановами Другого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021 та Верховного Суду від 09.06.2021, окрім іншого:

визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23.03.2015 №211к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Полтавської області;

поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Полтавської області з 24.03.2015 /а.с. 24-50/.

12.10.2021 Генеральним прокурором виданий наказ №350к, яким скасовано наказ від 23.03.2015 №211к та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Полтавської області з 24.03.2015 /а.с.18/.

Посилаючись на несвоєчасність виконання судових рішень про поновлення ОСОБА_1 на роботі, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Основного Закону України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України).

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

А у силу статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

При цьому, як визначено частиною другою статті 65 Закону України "Про виконавче провадження", рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом цього спору є стягнення з роботодавця середнього заробітку на користь працівника за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Так, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

У свою чергу, добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

З урахуванням наведеного, суд визнає безпідставними посилання представника Офісу генерального прокурора на те, що ОСОБА_1 не звертався до Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора із заявами про поновлення на роботі, адже обов`язок з виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі був покладений саме на роботодавця - Офіс Генерального прокурора.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічний висновок щодо правозастосування у спірних відносинах наведений у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №807/2434/15, що врахований судом на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.

На підставі викладеного суд зауважує, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15 в частині поновлення позивача на роботі в органах прокуратури підлягало негайному виконанню.

А тому, посилання відповідача на оскарження судового рішення до судів апеляційної та касаційної інстанції у контексті цього спору є безпідставними, оскільки наведена обставина не звільняє роботодавця від обов`язку виконати рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі негайно після проголошення судом відповідного рішення, а у разі його невиконання - сплатити на користь незаконно звільненого працівника середній заробіток.

Верховний Суд у постановах від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі №280/360/19 зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

За обставинами цієї справи позивач поновлений на роботі рішенням суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15, що у відповідній частині допущено до негайного виконання.

Однак, рішення суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15 фактично виконане відповідачем лише 12.10.2021 внаслідок видання Офісом Генерального прокурора наказу №350к.

Отже, у спірних відносинах має місце протиправна бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо несвоєчасного виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Полтавської області з 24.03.2015.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 01.07.2020 до 11.10.2021, суд виходить з таких міркувань.

Як встановлено судом вище, наказ про поновлення позивача на роботі на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15 Офісом Генерального прокурора виданий лише 12.10.2021.

Згаданий вище наказ не містить положень щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Доказів виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачем не надано.

З урахуванням наведеного, суд визнає доведеним факт несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.

Визначаючи період для розрахунку відповідної компенсації, суд враховує такі обставини.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15 стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за вимушений прогул за період з 24.03.2015 до 30.06.2020.

Наказ про поновлення позивача на роботі Офісом Генерального прокурора виданий 12.10.2021.

Таким чином, враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду у постановах від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі №280/360/19 щодо обчислення періоду затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, суд констатує, що на користь ОСОБА_1 належить стягнути середній заробіток за період з 01.07.2020 до 11.10.2021.

Визначаючи конкретний розмір середнього заробітку, суд враховує такі обставини.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому пункт 10 Порядку №100 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) установлював, що обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Отже, у разі підвищення тарифних ставок і посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення при обчисленні середньої заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №0640/4691/18, від 15.04.2020 у справі №826/15725/17, від 13.05.2021 у справі №826/8588/18.

Суд враховує, що Другий апеляційний адміністративний суд у постанові від 14.01.2021 у справі №816/1252/15 встановив, що середня заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням складала 642,01 грн, за період з 01.12.2015 по 05.09.2017 - 802,51 грн, а за період з 06.09.2017 по 30.06.2020 - 1877,87 грн.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність застосування положень пункту 10 Порядку №100 в частині обчислення розміру середнього заробітку позивача з урахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідачі у ході розгляду цієї справи не спростували наведених вище висновків Другого апеляційного адміністративного суду, викладених у постанові від 14.01.2021 у справі №816/1252/15.

А тому, суд вважає за можливе застосувати наведені висновки під час розгляду цієї справи, адже ними встановлено розмір середнього заробітку позивача як на дату незаконного звільнення зі служби в органах прокуратури, так і за увесь період вимушеного прогулу.

Разом з цим, суд враховує, що положення пункту 10 Порядку №100 виключено постановою КМ України від 09.12.2020 № 1213, що набрала чинності 12.12.2020.

Отже з 12.12.2020 правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення відсутні.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.12.2021 у справі №340/588/20.

На цій підставі суд визнає помилковими доводи представника позивача про необхідність застосування упродовж всього спірного періоду положень пункту 10 Порядку №100, адже за правовою позицією Верховного Суду підстави для врахування наведених положень з 12.12.2020 відсутні.

З аналогічних підстав суд відхиляє твердження представника позивача про погіршення становища ОСОБА_1 у спірних відносинах з 12.12.2020, адже з огляду на втрату чинності пунктом 10 Порядку №100 правових підстав для збільшення розміру середнього заробітку з урахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення немає, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 09.12.2021 у справі №340/588/20.

За наведених обставин обчислення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у період з 01.07.2020 до 11.12.2020 (116 робочих днів) належить проводити виходячи із середньомісячної заробітної плати у розмірі 1877,87 грн (з урахуванням коефіцієнта підвищення), а з 12.12.2020 до 11.10.2021 (206 робочих днів) - 642,01 грн (без урахування коефіцієнта підвищення).

Як наслідок, на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду загалом у розмірі 350086,98 грн ((116 х 1877,87 грн) + (206 х 642,01 грн)).

Зазначена сума включає в себе податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Оцінюючи доводи Полтавської обласної прокуратури про те, що зазначений орган не є належним відповідачем за вимогою позивача про стягнення середнього заробітку суд враховує таке.

Верховний Суд у постанові від 10.09.2020 у справі №280/2659/19 (пункти 97, 98) звернув увагу на особливість ієрархічної побудови системи прокуратури та визначив, що прокуратура становить єдину систему, до складу якої входить, серед іншого, Генеральна прокуратура України (Офіс Генерального прокурора) та регіональні (обласні) прокуратури, а отже несвоєчасне поновлення позивача на посаді Генеральною прокуратурою України (Офісом Генерального прокурора), за умови отримання ним заробітної плати у регіональній (обласній) прокуратурі (Полтавській обласній прокуратурі), не може бути підставою для відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Інакший підхід не забезпечить дотримання гарантій, взятих на себе державою, у разі незаконного звільнення особи, а також суперечив би принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див., зокрема, рішення Європейського Суду з прав людини у справі Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, пункт 120, ECHR 2000-I).

Таким чином, оскільки особою, відповідальною за нарахування та виплату позивачу заробітної плати, була визначена прокуратура Полтавської області, що перейменована у Полтавську обласну прокуратуру, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі належить стягнути саме з цього органу.

З цих підстав суд відхиляє посилання відповідачів на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №711/8446/16-ц, від 31.10.2021 у справі №6-76цс12, від 10.05.2018 у справі №332/603/17, від 10.10.2019 у справі №522/13736/15.

При цьому суд визнає слушними посилання представника позивача на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №910/12294/16 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.03.2021 у справі №640/17393/20.

Так, у першій справі Велика Палата Верховного Суду зауважила, що подібність відносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм.

А у другій справі Верховний Суд звернув увагу на те, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

За наведених вище обставин у спірних відносинах слід застосовувати саме висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №280/2659/19, адже їх викладено у справі з тотожними відносинами (щодо стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого прокурора).

Стосовно посилань відповідачів, що ОСОБА_1 з 30.03.2016 набув право на зайняття адвокатською діяльністю, а тому є самозайнятою особою і забезпечує себе роботою самостійно, суд зазначає, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час затримки виконання рішення суду та нормами чинного законодавства не передбачено будь яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Факт набуття позивачем права на зайняття адвокатською діяльністю не впливає на вирішення цього спору, адже його поновлення на роботі відбулось на виконання рішення суду, а не внаслідок зайняття посади прокурора шляхом проведення конкурсу.

З урахуванням наведеного безпідставними є посилання відповідачів на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №826/9606/17 та Верховного Суду від 26.11.2021 у справі №640/1846/20, адже вони стосуються відмінних обставин спору (проходження особою публічної служки на посаді прокурора).

Інші доводи сторін наведених вище висновків суду за результатами розгляду цього спору не спростовують та не є визначальними для ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 6954,74 грн, що зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України /а.с. 67, 68/.

Інші судові витрати у справі відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, як визначено частиною першою цієї статті, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки передумовою для виникнення цього спору є протиправна бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо несвоєчасного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, понесені ним судові витрати в частині задоволеного позову у належному розмірі належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 132, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Полтавської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо несвоєчасного виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі №816/1252/15 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Полтавської області з 24 березня 2015 року.

Стягнути з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі №816/1252/15 за період з 01 липня 2020 року по 11 жовтня 2021 року у розмірі 350086,98 грн (триста п`ятдесят тисяч вісімдесят шість гривень дев`яносто вісім копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3500,87 грн (три тисячі п`ятсот гривень вісімдесят сім копійок).

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідачі:

1) Офіс Генерального прокурора (; вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011);

2) Полтавська обласна прокуратура (; вул. 1100-річчя Полтави, 7, м. Полтава, Полтавська область, 36000).

Рішення набирає законної сили відповідно до положень статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку та строки, визначені частиною восьмою статті 18, частинами сьомою, восьмою статті 44, статтями 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 14 лютого 2022 року.

Суддя О.О. Кукоба