Справа № 640/24651/21
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2022-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2022 року м. Київ № 640/24651/21
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки ОСОБА_1 , як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей (одинока мати) за період з 2014 року по 2021 рік строком 80 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки ОСОБА_1 як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей (одинока мати) за період з 2014 року по 2021 рік за 80 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки».
Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав того, що під час дії особливого періоду надання додаткових відпусток із збереженням заробітної плати було припинено.
Зазначено, що позивач не надала документів, які би підтверджували її правовий статус одинокої матері для надання відпустки, передбаченої ст. 19 Закону № 504/96-ВР .
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
Наказом начальника Головного інформаційно-телекомунікаційного вузла (по особовому складу) від 16.06.2021 №25РС звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) старшого солдата ОСОБА_1 , механіка відділення спеціального зв`язку інформаційно-телекомунікаційного центру (штабу Командування Сухопутних військ ЗС України) Головного інформаційно-телекомунікаційного вузла.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.07.2021 №127 старшого солдата ОСОБА_1 , механіка відділення спеціального зв`язку інформаційно-телекомунікаційного центру (штабу Командування Сухопутних військ ЗС України), звільнену наказом начальника Головного інформаційно-телекомунікаційного вузла від 16.06.21 № 25-РС у запас у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 02 липня 2021 року виключено зі списків особового складу військової частини.
15 липня 2021 року позивач звернулась до Військової частини НОМЕР_1 із запитом, в якому просила провести нарахування та виплатити грошову компенсацію при звільненні з військової служби як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період з 2014 по 2021 роки із розрахунку щорічно 10 календарних днів, всього терміном 80 календарних днів, у відповідності до норм чинного законодавства України відповідно до абз. 2, 3 ч. 14 ст. 10-1, ч. 5 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 19, 24 Закону України «Про відпустки», п. З, 5-6 Розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260.
Листом від 21.07.2021 №665/В-25/15 Військова частина НОМЕР_1 проінформувала позивача, згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює та має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи АІ групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І, чи одному з прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої частиною 1 статті Закону України «Про відпустки», припиняється.
Зазначено, згідно пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. ОСОБА_1 станом на 02.07.2021 року була виключена зі списків військової частини НОМЕР_1 , повністю фінансово розрахована та претензій до військової частини не мала. Таким чином, у військової частини НОМЕР_1 немає законних підстав для нарахування та виплати Вам компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України «Про відпустки».
Вважаючи таку відмову у виплаті грошової компенсації протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
У ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 74 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» визначено такий вид відпустки як соціальна, до якої, зокрема, віднесено і додаткову відпустку працівникам, які мають дітей.
В силу ч. 1ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, а також регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Відповідно до статті 19 вказаного Закону жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Дана норма кореспондується з положеннями статті 182-1 КЗпП України, відповідно до якої додатково встановлено, що зазначена відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», статті 2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», статті 6 Сімейного Кодексу України дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосованого до неї, вона не набуває прав повнолітньої особи раніше.
В нормах Кодексу адміністративного судочинства України, що набрали чинності 15 грудня 2017 року, вперше закріплено, зокрема, такі нові юридичні категорії, як «типова справа» і «зразкова справа», а також особливості провадження у типових та зразкових справах. Термін «зразкова адміністративна справа» є новелою КАС України.
Типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги. Верховний Суд розглядає таку категорію справ як суд першої інстанції за поданням одного або декількох адміністративних судів, у провадженні якого перебувають типові адміністративні справи, кількість яких визначає доцільність ухвалення зразкового рішення.
В основу механізму зразкових та типових справ в адміністративному судочинстві покладено інститут пілотних рішень, які виносить Європейський суд з прав людини.
За своєю сутністю пілотні рішення Європейського суду з прав людини являють собою вказівки державним органам на існування системної проблеми, яка стосується великої кількості осіб, та рекомендації щодо усунення виявлених порушень. Шляхом впровадження інституту пілотних рішень було розв`язано одразу два завдання: по-перше, впроваджено інститут, спрямований на вирішення багаторазово повторюваних проблем; по-друге, даний механізм сприяв вирішенню справ, що випливають зі стійкого системного неправильного функціонування адміністративних і правозастосовних органів правової системи держави.
Ведення таких понять, як типова та зразкова справи, є важливим кроком для впровадження судового прецеденту в Україні. Сам факт визнання за Верховним Судом права на створення судового прецеденту є кроком вперед на шляху розвитку України як соціальної, правової держави насамперед тому, що відбувається зміна сприйняття права та судової практики у суспільстві. Судові рішення у зразкових справах набувають ознаки реального носія об`єктивної інформації та джерела права.
Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) (провадження № 11-550заі19) дійшла наступного висновку:
«Водночас згідно із п. 17 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені ч. 1, 6 та 12 цієї статті (щорічні основні відпустки, канікулярні відпустки та відпустки, що надаються військовослужбовцям строкової військової служби), відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації/під час дії воєнного стану, відповідно до п. 19 ст. 10-1 того ж Закону, надання військовослужбовцям інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Однак, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Законом не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження військової служби.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 16-2 Закону України «Про відпустки».
Грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, в тому числі на минулі роки, здійснюється відповідно до наказу Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у випадку звільнення військовослужбовця йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної, а також додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». При цьому право на отримання таких виплат не обмежується будь-яким строком».
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що висновки Великої Палати Верховного Суду повністю спростовують підстави відмови, викладені у листі Військової частини НОМЕР_1 від 21.07.2021 №665/В-25/15 про відмову у виплаті компенсації.
Разом з цим, суд зазначає, що відзив, поданий відповідачем, містить також заперечення щодо статусу позивача, як одинокої матері.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Судом встановлено, лист Військової частини НОМЕР_1 від 21.07.2021 №665/В-25/15 про відмову у виплаті компенсації не містить заперечень щодо не підтвердження статусу позивача, як одинокої матері.
Отже, відповідач не може посилатись у відзиві на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.
Разом з цим суд звертає увагу на наступне.
На виконання доручення Прем`єр-міністра України було дано роз`яснення стосовно неузгодженості деяких норм трудового законодавства листом Міністерства праці та соціальної політики України від 26 липня 2010 року №2650/0/10-10/13, яким встановлено наступне.
Право на додаткову відпустку мають наступні одинокі матері: жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, що виховує дитину без батька (у тому числі і розлучена жінка, що виховує дитину без батька).
Якщо жінка дійсно є самотньою матір`ю, тобто не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблений в установленому порядку за її вказівкою, або вдовою, то вона має право на вищезгадану відпустку.
Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.
Тому для підтвердження права на вказану відпустку в даному випадку працедавцеві має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений і засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.
Зокрема, такими документами, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією або будь-якою іншою комісією, створеною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому із слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка з школи про те, що батько не бере участь у вихованні дитини (не спілкується з учителями, не забирає дитину додому, не бере участь у батьківських зборах) і т. п.
Для набуття права на таку відпустку працівник зобов`язаний подати роботодавцеві докази про наявність дитини, про те, що такий працівник є одинокою матір`ю та що така мати виховує дитину без участі батька. При цьому, слід звернути увагу, що для надання пільг і гарантій, установлених трудовим законодавством щодо відпусток, факт утримання (аліменти) значення не має, бо в пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону визначено одиноку матір як таку, яка без батька дитину лише виховує.
Положеннями частини 2 статті 24 КЗпП України обов`язок надання «інших документів» при влаштуванні на роботу покладений на працівника.
Згідно з приписами статті 25 КЗпП України при укладенні трудового договору забороняється вимагати від осіб, які поступають на роботу, відомості про їх партійну і національну приналежність, походження, реєстрацію місця проживання чи перебування та документи, подання яких не передбачено законодавством.
Згідно до норм чинного законодавства, одинокі матері є соціально захищеної верствою населення.
Чинне національне законодавство не встановлює єдиного зразка документа, який засвідчує статус одинокої матері.
В положеннях статті 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» вказано, що право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває в зареєстрованому шлюбі, але з якою вона веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання допомоги, встановленої на дітей одиноким матерям, не має. При реєстрації цією жінкою шлюбу з особою, від якої вона має дітей, допомога на дітей, народжених від цієї особи, не призначається.
Аналізуючи вказану статтю Закону суд доходить висновку, що підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Але, необхідно підтвердити факт того, що батько не приймає участі у вихованні дитини. Такими доказами може бути судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення аліментів з батька дитини, матеріали досудового розслідування про ухилення батька від сплати аліментів, показання свідків, довідка зі школи або садочка про те, що батько не бере участі у вихованні дитини, або інша належна письмова інформація стосовно фактичної відсутності батька дитини.
Так, матеріали справи містять свідоцтво про народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13.12.2010 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , довідку ЦНАП про реєстрацію ОСОБА_3 за адресою реєстрації матері.
Також, згідно довідки Ліцею №2 Гостомельської селищної ради Бучанського району Київської області від 01.06.2021 №25, виданої ОСОБА_1 про те, що її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно навчається в 9-а класі Ліцею №2 Гостомельської селищної ради Бучанського району Київської області . За час навчання дитини батько жодного разу не був у ліцеї, не спілкувався з учителями, не відвідував батьківські збори, не надавав кошти на харчування, не брав участі в житті дитини. Мати виховує сина одна.
Відповідно до акту від 17 червня 2021 року, складеного депутатом Гостомельської селищної ради Опанасенко О.П. , на місці в присутності сусідів-свідків, які проживають по сусідству встановлено, що ОСОБА_1 самостійно виховує сина ОСОБА_2 , 2006 року народження. Батько не приймає участі у вихованні сина з 2014 року.
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача, а отже, і наявність права на отримання компенсацію за дні невикористаної соціальної додаткової відпустки.
Разом з цим, позивач просить нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2014-2020 роки у кількості 80 календарних дні.
Дискреційні повноваження визначаються як право суб`єкта владних повноважень у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону.
При ухваленні органами виконавчої влади (їх посадовими особами) рішень слід оцінювати фактичні обставини, здійснювати у межах компетенції мотивований правомірний вибір певного варіанту поведінки щодо прийняття оптимального рішення чи вчинення відповідних дій.
Вибір рішення повинен здійснюватися виключно в встановлених межах, які можуть носити кількісну або якісну характеристику.
Відтак, розрахунок днів додаткової соціальної відпустки належить до дискреційних повноважень відповідача, з урахуванням висновків суду.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем-2 не доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення розрахунку з ОСОБА_1 та не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2014 - 2021 рр., як військовослужбовцю-жінці, яка виховує дитину одна, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2014 - 2021 рр., як військовослужбовцю-жінці, яка виховує дитину одна, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби
4. В іншій частині позовних вимог відмовити.
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) за рахунок Військової частини НОМЕР_1 .

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.К. Каракашьян