Справа № 340/5279/20 (2-ап/340/18/21)
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2022 року м. Дніпросправа № 340/5279/20 (2-ап/340/18/21)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Управління справами Олександрійської міської ради на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 ( суддя першої інстанції Петренко О.С.) в адміністративній справі №340/5279/20 (2-ап/340/18/21) за позовом ОСОБА_1 до Управління справами Олександрійської міської ради, Олександрійської міської ради Кіровоградської області, третя особа: Міській голова м. Олександрія Кіровоградської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами стягнути з Олександрійської міської ради Кіровоградської області через Управління справами Олександрійської міської ради на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у вигляді затримки виконання судового рішення в розмірі 57 205,80 грн., компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення за період з 01.03.2011 по 01.05.2021 в розмірі 100 371,89 грн., компенсацію за не використану частину відпустки в розмірі 3993,36 грн., компенсацію втрати частини доходу через несвоєчасну виплату компенсації за невикористану відпустку в розмірі 7 006,12грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач перебував у вимушеному прогулі у зв`язку із затримкою виконання судового рішення суду про поновлення на роботі. Невиконання рішення суду у справі № 2а-13/09/1118 відбувається саме з вини роботодавця, а відтак, за правилами ст. 236 КЗпП України, у відповідача-1 існує обов`язок оплатити йому середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року позов задоволено частково: стягнуто з Олександрійської міської ради, через Управління справами Олександрійської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у справі №2-а-13/09/1118 за період з 12.02.2010 року по 02.02.2011 року у розмірі 83464,20 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань). Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Олександрійської міської ради, через Управління справами Олександрійської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у справі №2-а-13/09/1118 за один місяць в розмірі 4 923,45 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

З апеляційною скаргою в частині позовних вимог в задоволені яких відмовлено звернувся позивач, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позов щодо виплати компенсації за невикористану відпустку, прийняти нове рішення, яким стягнути з Олександрійської міської ради на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.09.2008 року по 14.09.2011 року в розмірі 17 114 грн.85 коп.

Також з апеляційною скаргою звернувся відповідач, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у справі №2-а-13/09/1118 за період з 12.02.2010 року по 02.02.2011 року в розмірі 83 464 грн.20 коп. та прийняти нове рішення про залишення без розгляду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи позивача та відповідача, обґрунтування заперечень, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права суд виходить з наступного.

Під час апеляційного перегляду справи встановлено.

Згідно з розпорядженням Олександрійського міського голови від 29.10.2008 року №К-402-р "Про звільнення ОСОБА_1 ", позивач звільнений з посади начальника управління економіки Олександрійської міської ради.

Відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2010 року №2а-13/09/1118 визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови м. Олександрія від 29.10.2008 року №К-402-р "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління економіки Олександрійської міської ради; зобов`язано управління економіки Олександрійської міської рад виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.10.2008 року по 11.02.2010 року (а.с.98).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2011 року у справі №2а-13/09 було змінено спосіб виконання судового рішення, зокрема зобов`язано Олександрійську міську раду через управління справами Олександрійської міської ради виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.10.2008 року по 11.02.2010 року (а.с.99).

Фактично постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2010 року в справі №2а-13/09/1118 в частині поновлення позивача на посаді було виконано 03.02.2011 року шляхом прийняття розпорядження №р-33-к від 03.02.2011 року (а.с.96).

Позивач вважає, що відповідач, внаслідок затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 12.02.2010 року по 02.02.2011 року та компенсацію втрати частини заробітної плати, згідно з проведеними позивачем розрахунками.

Предметом спору у даній справі є тривале невиконання рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2010 року справі №2а-13/09/1118 в частині стягнення втраченого ним середнього заробітку за час затримки виконання судових рішень.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Обов`язковість рішень суду підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню режиму законності і зміцненню правопорядку в державі.

Частиною другою статті 257 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Аналогічні положення містить Кодекс адміністративного судочинства України в редакції, яка набрала законної сили з 15.12.2017року.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Судом зазначається, що правова природа діяльності органів виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду. Разом із тим, добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок з часу набрання рішення законної сили. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження).

В таких випадках держава в особі органу виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру".

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції встановлено, що "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

26 червня 2017 року Велика Палата Європейського суду з прав людини прийняла рішення у справі Бурмин та інші проти України, де в пункті 46 цього рішення суд констатував, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання.

У пункті 54 цього рішення суд зазначив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що аналіз норм Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішень Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що орган держави - Олександрійська міська рада, зобов`язаний виконати рішення національного суду постановлене в користь ОСОБА_1 та виплатити йому кошти. Ініціювати примусове виконання державним органом судове рішення є правом людини, а не її обов`язком. Відсутність коштів не є виправданням для державного органу у невиконанні судового рішення, постановленого в користь людини.

Крім цього, згідно позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловленої в постанові від 03 червня 2020 року у справі №464/5990/16-а, протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти, як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Правова процедура є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Верховний Суд в даній постанові наголосив, що встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

З матеріалів справи встановлено, постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2010 року в справі № 2а-13/09/1118, якою вирішено, зокрема, зобов`язати управління економіки Олександрійської міської ради виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.10.2008 року по 11.02.2010 року, набрала законної сили 11.027.2010 року.

Постановою підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області від 16.06.2010 року було відмовлено у відкритті провадження, оскільки у виконавчому листі №2-13/2010 боржником зазначено Олександрійську міську раду, а у резолютивній частині рішення зобов`язано управління економіки Олександрійської міської ради.

В подальшому позивач звернувся до суду з заявою про заміну способу виконання постанови суду, у зв`язку з неможливістю виконання даної постанови.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2011 року у справі №2а-13/09 було змінено спосіб виконання судового рішення, зокрема зобов`язано Олександрійську міську раду через управління справами Олександрійської міської ради виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.10.2008 року по 11.02.2010 року (а.с.99).

З встановлених обставин справи вбачається, що незважаючи на рішення суду про негайне поновлення позивача на роботі таке поновлення фактично було виконане лише 03 лютого 2011 року розпорядженням Олександрійським міським головою Кіровоградської області (а.с.28 копія трудової книжки).

Таким чином, встановлено, що в порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, Олександрійська міська рада у справі № 2а-13/09/1118 про поновлення ОСОБА_2 на роботі виконано лише 03 лютого 2011 року.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

При таких обставинах, суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, встановивши обставини справи, що мають істотне значення для розгляду справи, дійшов обґрунтованого висновку що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2010 року про поновлення ОСОБА_2 на роботі має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Разом із тим, в мотивувальній частині оскарженого судового рішення суд послались на те, що вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі є спором про оплату праці, а тому працівник має право звернутися до суду з позовом з такими вимогами без обмеження будь-яким строком.

Такий висновок суду щодо питань застосування положень статті 233 КЗпП України є помилковим, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України).

Встановлено, що розпорядження про поновлення позивача на роботі було видано 03 лютого 2011 року, а з цим позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 18 листопада 2020 року, тому ним пропущено тримісячний строк звернення до суду з цим позовом, передбачений КЗпП України.

При таких обставинах, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправомірності висновків суду про те, що вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі є спором про оплату праці, а тому, в силу положень частини другої статті 233 КЗпП України, працівник має право звернутися до суду з позовом з такими вимогами без обмеження будь-яким строком.

За змістом частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 123 КАС України закріплено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З урахуванням викладеного, зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, а адміністративний позов підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління справами Олександрійської міської ради задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 в адміністративній справі №340/5279/20 (2-ап/340/18/21) скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 Управління справами Олександрійської міської ради, Олександрійської міської ради Кіровоградської області, третя особа: Міській голова м. Олександрія Кіровоградської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Постанова складена в повному обсязі 18 лютого 2022 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва