Справа № 460/8285/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 460/8285/21 пров. № А/857/18899/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Петрунів В. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року (прийняте у м. Рівне суддею Дудар О. М.; складене у повному обсязі 01 жовтня 2021 року) в адміністративній справі № 460/8285/21 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Анненкової О. Ю. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 27.12.2020 у виконавчому провадженні № 60650193 та постанови від 13.05.2021 про відкриття виконавчого провадження № 65396044;

- скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 27.12.2020 у виконавчому провадженні № 60650193 та постанову від 13.05.2021 про відкриття виконавчого провадження № 65396044.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року:

- залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 27.12.2020 (ВП № 60650193) та визнання протиправними дій головного державного виконавця Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Анненкової О.Ю. щодо винесення зазначеної постанови;

- поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.05.2021 (ВП №65396044) та визнання протиправними дій головного державного виконавця Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Анненкової О. Ю. щодо винесення зазначеної постанови.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року про залишення позовної заяви в частині позовних вимог без розгляду в справі № 460/8285/21 без змін.

Позовні вимоги в частині оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.05.2021 (ВП № 65396044) обґрунтовані тим, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору у визначеному розмірі. Оскільки постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору не відповідає вимогам законодавства, то й постанова про відкриття виконавчого провадження для виконання незаконної постанови є протиправною та підлягає скасуванню.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання неправомірними дій та скасування постанови від 13.05.2021 про відкриття виконавчого провадження № 65396044 відмовлено.

При розгляді справи суд врахував, що найменування відповідача було змінено на Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неправильного та неповного дослідження доказів і встановлення обставин у справі, без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги, з покликанням на приписи частини четвертої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент відкриття виконавчого провадження), обґрунтовував тим, що державний виконавець повинен був винести одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору. Такої постанови одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 60650193 головним державним виконавцем винесено не було і така ОСОБА_1 не вручалась. Вказана постанова про стягнення виконавчого збору була винесена з порушенням вимог зазначеної норми та винесена через 13 місяців після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 60653681 від 20 листопада 2019 року, а саме - 27 грудня 2020 року. Своїми діями державний виконавець порушила вимоги статті 2 та частини четвертої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» та винесла незаконну постанову про стягнення виконавчого збору ВП № 60650193 від 27 грудня 2020 року. А на підставі незаконної постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 60650193 від 27 грудня 2020 року державний виконавець винесла постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65396044 від 13 травня 2021 року, що призвело до незаконності останньої.

Окрім того, постанова ВП № 60650193 є протиправною, оскільки згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 липня 2019 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів в розмірі 764 400 грн, а отже сума виконавчого збору повинна бути меншою. Державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувана присуджених сум за виконавчим листом № 569/12161/18, виданим 08 жовтня 2019 року Рівненським міським судом Рівненської області, а також державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі, тому у нього не було підстав для стягнення з боржника виконавчого збору, визначеного у спірній постанові, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що примаючи оскаржувану постанову, відповідач вчинив дії, направлені на виконання постанови від 27.12.2020 про стягнення виконавчого збору у відповідності до вимог чинного законодавства за наслідками закінчення виконавчого провадження зі стягнення боргу у межах ВП № 60650193. Отже, оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» та винесена для виконання примусового стягнення постанови про стягнення виконавчого збору, яка є виконавчим документом. З боржника не було стягнуто надлишкової суми виконавчого збору, а відтак, станом на час подачі позову його права та інтереси не порушені. Підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження є встановлення обставин порушення вимог закону під час її прийняття, а незгода боржника з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору (яка с виконавчим документом) не є підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. Оскільки, постанова про стягнення виконавчого збору є чинною, у державного виконавця існував обов`язок відкрити виконавче провадження. Доводи апеляційної скарги не доводять незаконності прийнятого судом рішення, а апелянт наводить обґрунтування аналогічні в позовній заяві, що належно, повно та всебічно були досліджені судом першої інстанції під час розгляду справи. Апеляційна скарга не містить обґрунтувань того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, з чого неможливо встановити, які норми права скаржник вважає неправильно застосованими судом першої інстанції.

Тому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 01 жовтня 2021 року в цій справі - без змін.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 20.11.2019 головний державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Анненкова О. Ю винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 60650193 з виконання виконавчого листа, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 08.10.2019 у справі № 569/12161/18 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики грошових коштів № 17/02/2017 від 17.02.2017 у розмірі 764 400,00 грн.

В абзаці другому пункту 2 цієї постанови вказано про стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 76 444 грн, витрати виконавчого провадження 214,76 грн (а. с. 71).

29 вересня 2020 року між стягувачем ОСОБА_2 та представником боржника ОСОБА_1 Кравець Н. А. у ВП № 60650193 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 08 жовтня 2019 року в справі № 569/12161/18. У пункті 9 Мирової угоди та ухвали вказано, що Боржник і Стягувач домовилися, що будь-які витрати, пов`язані з виконавчим провадженням, що виникатимуть чи можуть виникнути після затвердження судом умов цієї Мирової угоди, покладаються на боржника (а. с. 119 - 120).

У зв`язку з цим, відповідно до приписів абзаців десятого, дванадцятого, тринадцятого пункту 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, у зв`язку з укладенням мирової угоди, позаяк виконавчий збір не було стягнуто, 27.12.2020 головний державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Анненкова О. Ю. на підставі статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні № 60650193 винесла постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, якою з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір у розмірі 76 440,00 грн та зареєструвала її в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ, який підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та Інструкцією з організації примусового виконання рішень (а. с. 14, 80).

24.03.2021 Рівненський міський суд Рівненської області у справі № 569/12161/18 затвердив мирову угоду, укладену 29 вересня 2020 року між стягувачем ОСОБА_2 та представником боржника ОСОБА_1 Кравець Н. А. у ВП № 60650193 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 08 жовтня 2019 року в справі № 569/12161/18.

12.05.2021 головний державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Анненкова О. Ю. у виконавчому провадженні № 60650193 винесла постанову про закінчення виконавчого провадження (а. с. 40 - 41, 124).

Вимогою державного виконавця від 13.05.2021 № 82431 було уточнено суму виконавчого збору, яка станом на 12.05.2021 становить 73 991,59 грн (а.с. 42).

13.05.2021 головний державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Анненкова О. Ю. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 65396044 за постановою про стягнення виконавчого збору (а. с. 16).

Зазначене виконавче провадження відкрито з виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 27.12.2020 № 60650193, виданої Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Вважаючи протиправною постанову відповідача від 13.05.2021 про відкриття виконавчого провадження (ВП № 65396044), позивач звернувся із цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що виконавче провадження № 65396044 відкрито для виконання постанови від 27.12.2020 про стягнення з боржника виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні № 60650193.

Вказана постанова про стягнення з боржника виконавчого збору відповідає вимогам до виконавчого документа, встановленим частиною першою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», підстави для її повернення без прийняття до виконання, передбачені пунктом 4 цієї статті відсутні.

Проаналізувавши наведені норми та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що державний виконавець, приймаючи спірну постанову від 13.05.2021 про відкриття виконавчого провадження № 65396044 діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень.

При цьому суд зазначив, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 27.12.2020 є чинною.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач у позовній заяві та його представник у судовому засіданні посилалися на протиправність постанови про стягнення з боржника виконавчого збору. Проте, зазначені обставини виходять за межі предмета доказування у цій справі, оскільки предметом спору є постанова від 13.05.2021 про відкриття виконавчого провадження № 65396044, а отже й перевірці на предмет відповідності вимогам чинного законодавства підлягають дії державного виконавця щодо винесення саме цієї постанови.

Суд відхилив посилання представника позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, оскільки правовідносини у зазначеній та цій справах не є релевантними.

У сукупності наведеного, суд дійшов висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені чинним законодавством, добросовісно та розсудливо, з урахуванням усіх обставин справи.

При цьому, доводи та обґрунтування позивача не спростовують правомірності поведінки відповідача та не дають суду підстав для висновку про прийняття останнім протиправної постанови про відкриття провадження.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 3 Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, зокрема, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

Частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до приписів частин першої, другої, четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною шостою цієї ж статті передбачено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Пунктом 2 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.

Згідно зі статтею 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до цього Закону наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802) було затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі також - Інструкція), відповідно до пункту 8 розділу ІІІ якої стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Не пізніше наступного робочого дня з дня погашення у повному обсязі заборгованості зі сплати аліментів, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 7, 9, 14 частини першої статті 39 Закону, державний виконавець на підставі розрахунку нарахування виконавчого збору виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Відповідно до пункту 21 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону.

За приписами пункту 22 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

За змістом цієї норми після закінчення виконавчого провадження виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, у якому наводить суму стягнутого та залишок нестягненої суми виконавчого збору задля того, щоб відкоригувати наступне стягнення виконавчого збору, у разі повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, саме тому у випадках передбачених чинним законодавством, після закриття виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не було стягнуто, відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 30 червня 2021 року в справі № 460/2478/19.

У цій справі колегія суддів Верховного Суду також погодилася з твердженнями судів про те, що державний виконавець при поверненні виконавчого документа стягувачу зобов`язаний був прийняти постанову про стягнення частини або повністю виконавчого збору, яку мав зареєструвати в автоматизованій системі виконавчих проваджень і тільки після дотримання послідовності цих дій прийняти постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового стягнення виконавчого збору, оскільки:

1) постанова про стягнення виконавчого провадження у розумінні Закону № 1404-VIII є виконавчим документом і відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 цього Закону підлягає примусовому виконанню.

Таким чином, колегія суддів погодилася з доводами касаційної скарги, що відповідачем були вчинені дії, направлені на виконання постанови про стягнення виконавчого збору у відповідності до вимог чинного законодавства за наслідками повернення виконавчого документа зі стягнення боргу у межах ВП № 57556013.

Отже, оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII та винесена для виконання примусового стягнення виконавчого збору;

2) висновок апеляційного суду про необхідність спочатку зареєструвати постанову про стягнення виконавчого збору в автоматизованій системі виконавчих проваджень не ураховує того, що постанова про стягнення виконавчого збору вже зареєстрована в цій системі з дати її винесення, тобто з 30 жовтня 2018 року, оскільки всі документи виконавчого провадження виготовляються виключно відповідно до Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 05 серпня 2016 року № 2432/5. Виготовлення постанов та інших документів виконавчого провадження не в автоматизованій системі забороняється.

За вказаних обставин, колегія суддів вважала, що суд апеляційної інстанції передчасно дійшов висновку щодо порушення процедури відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору.

У справі, що розглядається, ухвалення постанови від 27.12.2020 про стягнення виконавчого збору є наслідком несплати боржником виконавчого збору, розмір якого було визначено йому в постанові від 20.11.2019 про відкриття ВП № 60650193. А надалі, у зв`язку з тим, що виконавчий збір не було стягнуто, відкриття виконавчого провадження ВП № 65396044 (постанова від 13.05.2021) з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця, про що зазначено вище.

Відтак, позаяк постанови державного виконавця від 20.11.2019 про відкриття виконавчого провадження № 60650193 з виконання виконавчого листа, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 08.10.2019 у справі № 569/12161/18; та від 27.12.2020 у вказаному виконавчому провадженні про стягнення з боржника 76 440,00 грн виконавчого збору, яка зареєстрована в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ, є чинними, є чинною й оскаржувана постанова від 13.05.2021 про відкриття виконавчого провадження № 65396044.

Доводи апелянта про те, що сума виконавчого збору повинна бути меншою, знаходяться поза межами судового розгляду в цій справі, з огляду на чинність зазначених вище постанов від 20.11.2019 та від 27.12.2020.

Решта доводів апеляційної скарги на законність додаткового рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, відтак не потребують додаткового аналізу та спростування.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року в адміністративній справі № 460/8285/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 21 лютого 2022 року.