Справа № 380/19110/21
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року

справа №380/19110/21

провадження № П/380/19329/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі - НАСВ, відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з квітня 2018 року по листопад 2019 року включно доплати за науковий ступінь «Кандидата наук» та доплати за вчене звання «Доцент» у розмірах, визначених частиною другою статті 59 Закону України "Про вищу освіту";

- зобов`язати Національну академію сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 доплати за науковий ступінь «Кандидата наук» та доплати за вчене звання «Доцент» у розмірах 15% та 25% відповідно на підставі частини другої статті 59 Закону України "Про вищу освіту" за період з квітня 2018 року по листопад 2019 року включно, ураховуючи раніше виплачені кошти.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 1987 по 2019 проходив військову службу. Полковник ОСОБА_1 в період з квітня 2018 року по листопад 2019 року займав посаду начальника кафедри інженерних спеціальних дисциплін факультету підготовки спеціалістів інженерних військ та військ радіаційного, хімічного та біологічного захисту НАСВ, мав вчене звання доцента та науковий ступінь кандидата педагогічних наук. Наказом по особовому складу від 03.09.2019 № 442 полковника ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я; наказом начальника НАСВ від 04.11.2019 № 290 виключено зі списків особового складу з 04.11.2019. Позивач стверджує, що на день виключення зі списків особового складу відповідач не у повному обсязі нарахував та виплатив ОСОБА_1 грошове забезпечення, оскільки в період з квітня 2018 року по листопад 2019 року нараховував та виплачував надбавки за науковий ступінь та вчене звання у заниженому розмірі. З відповіді на адвокатський запит його представника та карток особового рахунку слідує, що розміри доплат за науковий ступінь «Кандидат наук» та вчене звання «Доцент» ОСОБА_1 встановлено відповідно до підпунктів 2 та 3 пункту 6 Постанови № 704 - в розмірі 5% посадового окладу (430 грн.) кожна. Проте відповідно до частини другої статті 59 Закону України «Про вищу освіту» науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцент і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професор - 33 відсотки від посадового окладу. Позивач стверджує, що при конкуренції правових норм щодо визначення розміру доплат за науковий ступінь та за вчене звання, повинен застосовуватись Закон України «Про вищу освіту», а не Постанова № 704. Іншими словами, для тих військовослужбовців, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах, така доплата має встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені статтею 59 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с.37-42), позов не визнає, просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю. Вказує, що передбачені 59 Закону України "Про вищу освіту" гарантії поширюються на працівників закладів вищої освіти, а не військовослужбовців, що проходять військову службу в вищих військових навчальних закладах. ОСОБА_1 проходив військову службу, а не працював за трудовим договором на посадах науково-педагогічних працівників. Відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці отримують грошове забезпечення, котре складається із основних (посадовий оклад, оклад за званням), а також щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) і одноразових додаткових видів грошового забезпечення; розмір грошового забезпечення військовослужбовців визначає Кабінет Міністрів України. Постановою КМУ №704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» визначено розмір доплат військовослужбовцям за науковий ступінь та вчене звання. В спірний період позивачу як військовослужбовцю виплачувалися доплати за вчене звання «доцент» та науковий ступінь «кандидат наук» у розмірі 5% кожна, що відповідає вимогам наведених вище нормативних актів. Відтак, твердження ОСОБА_1 щодо заниження розміру виплачених йому в період з квітня 2018 року по листопад 2019 року доплат є безпідставними. Відповідач також вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. завищеним та неспівмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт, а також документально не підтвердженим.

НАСВ подала клопотання про розгляд цієї справи в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.44-45). Суд відхиляє клопотання відповідача про розгляд цієї справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Суд врахував норми статей 257-262 КАС України, характер спірних правовідносин у цій справі, предмет та підстави позову, склад учасників справи та не встановив підстав для розгляду справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Представник позивача подав відповідь на відзив (а.с.50-53), наводить доводи на спростування аргументів відповідача.

Суд дослідив долучені до матеріалів справи копії письмових доказів та встановив такі фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних сил України, в період з квітня 2018 року по листопад 2019 року у військовому званні полковника займав посаду начальника кафедри інженерних спеціальних дисциплін факультету підготовки спеціалістів інженерних військ та військ радіаційного, хімічного та біологічного захисту НАСВ, мав вчене звання доцента (а.с.24) та науковий ступінь кандидата педагогічних наук (а.с.25-26).

В період з квітня 2018 року по листопад 2019 року НАСВ нараховувала та виплачувала ОСОБА_1 надбавки за науковий ступінь та вчене звання на підставі підпунктів 2 та 3 пункту 6 Постанови № 704 в розмірі 5% посадового окладу (8600 грн.*5%= 430 грн.) кожна (а.с.28, 30-31).

Наказом по особовому складу від 03.09.2019 № 442 полковника ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я, а наказом начальника НАСВ від 04.11.2019 № 290 виключено зі списків особового складу з 04.11.2019.

Листом №5645 від 28.10.2021 (а.с.28) НАСВ надала адвокату Дякова С.В. відповідь на його запит від 21.10.2021, зазначивши, що немає підстав для виплати за період з квітня 2018 року по листопад 2019 року доплати за науковий ступінь кандидата наук та вчене звання доцента у розмірі 15% та 25% відповідно.

При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами:

Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях визначає Закон України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII (далі Закон 1556).

У цьому Законі (стаття 1 «Основні терміни та їх визначення») терміни вживаються в такому значенні:

- заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей (п.7);

- вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту (п.6).

Відповідно до частини першої статті 52 Закону №1556 учасниками освітнього процесу у закладах вищої освіти є: 1) наукові, науково-педагогічні та педагогічні працівники; 2) здобувачі вищої освіти та інші особи, які навчаються у закладах вищої освіти; 3) фахівці-практики, які залучаються до освітнього процесу на освітньо-професійних програмах; 4) інші працівники закладів вищої освіти. Статтею 53 Закону №1556 визначено, що науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність. Відповідно до статті 54 цього Закону в Україні присвоюються такі вчені звання: 1) старший дослідник; 2) доцент; 3) професор. Вчене звання професора та доцента присвоюється особам, які професійно здійснюють науково-педагогічну або творчу мистецьку діяльність.

Відповідно частини другої статті 59 Закону №1556 науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцента і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професора - 33 відсотки посадового окладу.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII). Частиною першою статті 2 цього Закону визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 9 статті 11 Закону №2232-XII порядок заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників військового навчального підрозділу закладу вищої освіти для підготовки офіцерів запасу визначається Міністерством оборони України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері освіти і науки.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон №2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Стаття 9 «Грошове забезпечення військовослужбовців» Закону №2011-ХІІ регламентує питання грошового забезпечення військовослужбовців таким чином:

1. Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

2. До складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

3. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

4. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Кабінет Міністрів України в Постанові від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704), що набрала чинності з 01.03.2018, серед іншого встановив таке:

«… 2. Установити, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. …

6. Виплачувати: …

2) доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох наукових ступенів доплата встановлюється за одним (вищим) науковим ступенем;

3) доплату за вчене звання військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, які обіймають посади, пов`язані з педагогічною або науковою діяльністю, і мають вчене звання доцента, старшого наукового співробітника або старшого дослідника, в розмірі 5 відсотків, професора - 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох або більше вчених звань доплата встановлюється за одним (вищим) званням».

Наказом Міністерства оборони України, Міністерства освіти і науки України від 25.08.2021 № 251/926, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03.12.2021 за №1567/37189 затверджено «ПОРЯДОК заміщення на конкурсній основі вакантних посад науково-педагогічних працівників у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та керівників закладів фахової передвищої військової освіти, військових ліцеїв, що належать до сфери управління Міністерства оборони України» (далі Порядок №251), відповідно до якого:

1. Цей Порядок визначає особливі вимоги до механізму заміщення на конкурсній основі військовослужбовцями та працівниками вакантних посад командування та науково-педагогічних працівників вищих військових навчальних закладів (далі - ВВНЗ), військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти (далі - ВНП ЗВО) та керівників закладів фахової передвищої військової освіти (далі - ЗФПВО), військових ліцеїв (далі - ВЛ).

Строки перебування військовослужбовців на посадах науково-педагогічних працівників та порядок заміщення інших посад військовослужбовців у ВВНЗ, ВНП ЗВО, військова служба яких не пов`язана з науково-педагогічною, науковою, педагогічною діяльністю, визначаються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153.

У мирний час окремі військові посади у ВВНЗ, ВНП ЗВО, ЗФПВО та ВЛ можуть заміщуватися цивільними особами відповідно до Порядку заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), затвердженого наказом Міністерства оборони України від 29 травня 2017 року № 292, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 15 червня 2017 року за № 747/30615.

Основні посади, що належать до посад науково-педагогічних працівників у ВВНЗ, ВНП ЗВО, визначаються Законом України «Про вищу освіту», постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників».

Порядок прийняття на роботу на вакантні посади науково-педагогічних працівників у ВВНЗ, ВНП ЗВО, що заміщуються цивільними особами, та укладання з ними відповідного договору (контракту) визначається Кодексом законів про працю України.

Прийняття на роботу та звільнення з роботи науково-педагогічних працівників з числа цивільних осіб у ВВНЗ, ВНП ЗВО здійснюється наказом начальника ВВНЗ, ВНП ЗВО (по стройовій частині).

2. Заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників у ВВНЗ, ВНП ЗВО та керівників ЗФПВО, ВЛ здійснюються за результатами конкурсу …

4. Особи, які бажають взяти участь у конкурсі, подають до конкурсної комісії:

- військовослужбовці - рапорт про участь у конкурсі, автобіографію, копії документів про вищу освіту, службову та медичну характеристики, завірену копію службової картки, довідку про проходження служби (трудової діяльності), копію документа, що підтверджує рівень володіння державною мовою, письмову згоду на збір та обробку персональних даних;

- цивільні особи - заяву про участь у конкурсі, автобіографію, копії документів про вищу освіту, копію паспорта громадянина України, засвідчену кандидатом, копію трудової книжки (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідку про наявність або відсутність судимості, копію документа, що підтверджує рівень володіння державною мовою, довідку про проходження попереднього (періодичного) психіатричного огляду, письмову згоду на збір та обробку персональних даних.

Додатково надаються копії документів про науковий ступінь, вчене (почесне) звання, список наукових праць (винаходів), а також документи, що підтверджують підвищення кваліфікації протягом останніх п`яти років (дипломи, сертифікати, свідоцтва)…

6. Під час переходу ВВНЗ, ВНП ЗВО на штат воєнного часу працівники, які заміщали посади військовослужбовців, що належать до посад науково-педагогічних працівників, звільняються. Зазначені посади комплектуються резервістами або військовозобов`язаними відповідно до вимог законодавства. Конкурс на заміщення вакантних посад у такому випадку не проводиться.

Аналогічні за змістом норми містив наказ Міністерства оборони України та Міністерства освіти і науки України 19.10.2016 № 542/1255 «Про затвердження Інструкції про порядок заміщення на конкурсній основі вакантних посад науково-педагогічних працівників у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, що належать до сфери управління Міністерства оборони України», що діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі Інструкція №542).

Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 6 вересня 2012 року № 5207-VI (далі Закон № 5207-VI) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина. У цьому Законі (стаття 1) наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

- пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

При прийнятті рішення суд виходить з таких мотивів:

системний аналіз наведених вище норм Закону №1556, Закону №2011-ХІІ, Закону №2232, а також прийнятих на їх деталізацію та реалізацію підзаконних НПА (Постанова №704, Порядок №251, Інструкція 542) дозволяє зробити такі висновки:

1) законодавець розмежовує поняття «заклад вищої освіти» (далі - ЗВО) та «вищий військовий навчальний заклад» (далі - ВВНЗ) за їх статусом та метою здійснення ними діяльності. Так, ВВНЗ є специфічним видом ЗВО, діяльність якого спрямована на здійснення на певних рівнях вищої освіти підготовки курсантів та ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб МВС України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, МНС тощо;

2) специфічне завдання ВВНЗ зумовлює те, що частину чи всі посади науково-педагогічного складу цих закладів заміщують військовослужбовці та прирівняні до них особи (т.зв. «атестовані» службовці), котрі на цих посадах проходять військову чи іншу спеціальну службу (напр., службу в органах МВС, МНС тощо) за контрактом на підставі Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України чи аналогічних положень, що регламентують проходження інших видів спеціальної служби;

3) військовослужбовці, в т.ч. на посадах науково-педагогічного складу ВВНЗ, забезпечуються державною матеріальним, грошовим та іншими видами забезпечення в обсязі, що відповідає умовам їх військової служби.

Грошове забезпечення військовослужбовця визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення військовослужбовця входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розмір грошового забезпечення встановлюється Кабінетом Міністрів України, з 01.03.2018 Постановою №704;

4) частину посад науково-педагогічного складу ВВНЗ можуть заміщати цивільні особи, їх статус та умови праці (в т.ч. укладання з ними відповідного договору) визначаються Кодексом законів про працю України. Перелік документів, які подаються в мирний час на конкурс для заміщення вакантної посади науково-педагогічного складу ВВНЗ, для цивільних осіб та військовослужбовців є відмінним (різним). Під час переходу ВВНЗ на штат воєнного часу працівники, які заміщали посади військовослужбовців, що належать до посад науково-педагогічних працівників, звільняються, а зазначені посади комплектуються резервістами або військовозобов`язаними. Цивільні особи на посадах науково-педагогічного складу ВВНЗ отримують заробітну плату, а не грошове та матеріальне забезпечення військовослужбовця, на цих осіб не поширюються передбачені Законом №2011-ХІІ соціальні гарантії військовослужбовців (додаткові відпустки, одноразова матеріальна допомога при звільненні з військової служби чи травмуванні, військова пенсія за вислугу років чи по інвалідності тощо).

Отже, порядок заміщення, роботи (в т.ч. оплати праці) та звільнення з посад науково-педагогічного складу у ВВНЗ для військовослужбовців та цивільних осіб, як і їх правовий статус, є різними; ці статуси врегульовані різними нормативно-правовими актами і така ситуація об`єктивно обумовлена специфічними завданнями цих закладів.

В контексті спірних правовідносин суд дійшов висновку, що передбачені статтею 59 Закону України «Про вищу освіту» гарантії науково-педагогічним, працівникам закладів вищої освіти (доплати за науковий ступінь та за вчене звання):

- поширюються на працівників закладів вищої освіти, тобто «цивільних» закладів, а також цивільних осіб, що працюють на посадах науково-педагогічного складу вищих військових навчальних закладів на умовах трудового договору;

- не поширюються на військовослужбовців, що проходять військову службу на посадах науково-педагогічного складу ВВНЗ, оскільки питання розміру їх матеріального та грошового забезпечення, в т.ч. розміру доплати за науковий ступінь та вчене звання врегульовано спеціальним законодавством - Законом №2011-ХІІ та прийнятою на його реалізацію Постановою №704.

З огляду на ці міркування суд відхиляє як помилкові аргументи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 59 Закону 1556. Оскільки згадана норма не регулює правовідносини щодо визначення розміру доплат за вчене звання та науковий ступінь військовослужбовця, що проходить військову службу в ВВНЗ на посаді науково-викладацького складу, то помилковими є доводи позивача про суперечність пунктів 2, 3 частини шостої Постанови №704 нормативно-правовому акту вищої юридичної сили (Закону №1556).

Оцінюючи аргументи позивача про дискримінаційне ставлення НАСВ при обчисленні розміру його доплати за науковий ступінь та за вчене звання суд керується такими міркуваннями:

відповідно до наведених положень Закону № 5207-VI пряма дискримінація має місце в ситуації, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Іншими словами, пряма дискримінація полягає у різному ставленні до осіб, що перебувають в аналогічному становищі, і таке різне ставлення зумовлене певною ознакою їх розрізнення та не має розумного виправдання. Для підтвердження факту дискримінації суду слід послідовно пройти всі кроки так званого «тесту на дискримінацію», тобто підтвердити сукупність таких елементів:

1) встановити факт несприятливого поводження зі скаржником (напр., виплата йому надбавки у меншому розмірі, аніж іншій особі, з якою порівнюють становище скаржника);

2) встановити наявність/існування «зразка для порівняння», тобто ідентифікувати особу/групу осіб, що перебувають в аналогічній ситуації, з якою порівнюється становище особи, що скаржиться на дискримінацію (ключове питання така особа повинна дійсно перебувати в аналогічній ситуації);

3) ідентифікувати наявність «захищеної» ознаки, - тобто ознаки, що зумовлює менш прихильне ставлення до скаржника порівняно із «зразком для порівняння» (напр., вік, стать, національність, віросповідання, мова, соціальний статус, місце проживання тощо);

4) перевірити відсутність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети для різного ставлення, а також адекватність способів досягнення цієї мети (такі повинні бути належними та необхідними).

При цьому негативна відповідь на кожне з наведених тверджень (напр., відсутність зразка для порівняння чи захищеної ознаки, наявність правомірної та обґрунтованої мети для відмінного ставлення) буде достатньою для висновку суду про відсутність дискримінації.

У цій справі військовослужбовець, який проходить військову службу у ВВНЗ, і є доцентом та кандидатом наук, порівнює розмір власних доплат за науковий ступінь і вчене звання (5% від посадового окладу кожна), з розміром, визначеним частиною другою статті 59 Закону №1556 для науково-педагогічного працівника закладу вищої освіти цивільної особи, яка має такий же науковий ступінь та вчене звання (доцент та кандидат наук) і працює на умовах трудового договору відповідно до КЗпП (25% та 15% від посадового окладу відповідно). Позивач вбачає в цій ситуації дискримінацію.

Оскільки відмінність у розмірах доплат може трактуватися як несприятливе ставлення, суд має проаналізувати, чи перебуває позивач в аналогічній ситуації з науково-педагогічним працівником, який є цивільною особою і працює в ЗВО на умовах трудового договору відповідно до КЗпП.

Суд переконаний, що ситуації позивача і науково-педагогічного працівника цивільної особи, є відмінними (різними). Оскільки цивільна особа працює на посаді науково-педагогічного складу ЗВО чи ВВНЗ за трудовим договором, її статус та умови праці (в т.ч. оплата праці) визначені КЗпП з урахуванням особливостей, визначених Законом №1556. Водночас позивач як військовослужбовець у званні полковника, що проходив військову службу на посаді науково-педагогічного складу ВВНЗ, отримував не заробітну плату найманого працівника, а грошове забезпечення військовослужбовця, котре складалося (а.с.30,31) з таких складових: 1) посадового окладу та окладу за військове звання «полковник»; 2) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, в т.ч. надбавки за особливості проходження служби, таємність, премії, доплати за вислугу років тощо. Позивач як військовослужбовець також перебував на матеріальному забезпеченні в ВВНЗ (забезпечення речовим майном), а також мав право на соціальний захист, передбачений Законом №2011-ХІІ (на додаткові відпустки, на одноразові допомоги в т.ч. при звільненні з військової служби, на спеціальне пенсійне забезпечення за вислугу років та у випадку набуття інвалідності тощо). Очевидно, що цивільна особа на тій ж посаді (завідувач кафедри), що має вчене звання «доцент» та науковий ступінь «кандидат наук» і працює на умовах трудового договору, не отримує ані перелічених складових грошового забезпечення військовослужбовця (окладу за військове звання, надбавки за особливості проходження служби, доплати за вислугу років тощо), ані його матеріального забезпечення, а також не може розраховувати на посилені заходи соціального захисту, гарантовані державою військовослужбовцям.

«Аналогічною» в розумінні Закону № 5207-VI для ситуації позивача є ситуація щодо отримання згаданих доплат іншим/іншими військовослужбовцями, що проходять службу на посадах науково-педагогічного складу ВВНЗ. Дискримінація мала би місце, коли б інші військовослужбовці на таких посадах отримували б ці доплати в інших (більших), ніж позивач, розмірах. Разом з тим, позивач не навів обставин, що свідчили б про виплату військовослужбовцям НАСВ (тобто особам, що дійсно перебувають в аналогічній ситуації з позивачем) доплати за науковий ступінь/вчене звання у відмінному розмірі (більшому аніж 5% від посадового окладу).

Отже, позивач не перебуває в аналогічному становищі із цивільною особою, що займає таку ж посаду у ВВНЗ на підставі трудового договору та отримує доплати за вчене звання і науковий ступінь у визначеному Законом №1556 розмірі, тому в цій ситуації дискримінації немає.

Оскільки суд встановив, що полковник ОСОБА_1 , проходячи в період з квітня 2018 року по листопад 2019 року включно військову службу у ВВНЗ, отримував доплати за науковий ступінь «кандидата наук» та за вчене звання «доцент» у встановлених релевантним законодавством (Законом №2011-ХІІ та прийнятою на його реалізацію Постановою №704) розмірах, в задоволенні його позовних вимог до НАСВ слід відмовити з мотивів їх безпідставності.

Відповідно до встановлених статтею 139 КАС України правил розподілу судових витрат з огляду на висновок суду по суті спору понесені позивачем судові витрати покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 9, 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Понесені позивачем судові витрати покласти на нього.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Москаль Р.М.