Справа № 640/6106/21
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року м. Київ № 640/6106/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Лисун А.А., представника позивача Горщара С.В., представника відповідача Марченко І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправними та нечинними окремих положень акту,

установив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства розвитку громад та територій України (далі - відповідач, Мінрегіон), в якому просив визнати протиправними та нечинними положення наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2019 №169 «Про затвердження Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води» в частині пункту 1 розділу III «у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП» у зв`язку з тим, що вони не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні положення оскаржуваного наказу відповідача не відповідають вимогам актів вищої юридичної сили, а відтак мають бути визнані нечинними.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження, а також зобов`язано відповідача опублікувати оголошення про відкриття провадження в даній адміністративній справі, у виданні, в якому цей нормативно-правовий акт був офіційно оприлюднений.

У відзиві (т. 1 а.с. 42-45) представник Мінрегіону зазначає, що, зокрема, керуючись абзацом 6 пункту 9 розділу VI «Прикінцевих та перехідних» положень Закону № 2189-VIII, Мінрегіоном розроблено проект наказу у зв`язку з необхідністю приведення у відповідність до його норм Порядку, у тому числі щодо визначення термінології та доповнення положенням щодо порядку відокремлення (відключення) квартир та нежитлових приміщень від мереж централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

З матеріалів справи видно, що на виконання вимог ухвали, відповідачем опубліковано у виданні «Інформаційний бюлетень» за травень 2021 року оголошення (т. 1 а.с. 96-99) про відкриття провадження у даній справі, а також дані про дату, час і місце її розгляду.

У відповіді на відзив (т. 1 а.с. 101-103) представник позивача наводить фактично ті самі аргументи та доводи, що і у позовній заяві, а також зазначає, що позов не містить будь-яких вимог щодо законодавчо визначених процедур і порядку погодження, затвердження або прийняття спірного наказу, на дотримання яких посилається представник відповідача.

Заперечення на відповідь на відзив (т. 1 а.с. 110-111) фактично містять ті самі аргументи та доводи, що і відзив.

В судовому засіданні представники позивача й відповідача письмово викладені позиції підтримали.

Суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.07.2019, відповідно до відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» та пункту 8 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.04.2014 №197, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (перейменовано в Міністерство розвитку громад та територій України - Мінрегіон) від 26.07.2019 №169, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.08.2019 за №982/33953, затверджено Порядок відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - Порядок №169).

Згідно з пунктом 1 розділу ІІІ Порядку №169 власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаного до ЦО та ГВП, мають право відокремити (відключити) свою квартиру чи нежитлове приміщення від ЦО та ГВП у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП, та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні.

Вважаючи вказаний пункт Порядку №169 в частині «у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП» таким, що суперечить актам вищої юридичної сили, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

(1) Щодо наявності підстав у позивача для звернення до суду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено особливості позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ.

Так, частиною 2 статті 264 КАС України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт, яким і є оскаржуваний акт, мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Враховуючи наведене, право оскаржити вказані норми, мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

З матеріалів справи видно, що, по-перше, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 27-31), по-друге, позивач звертався з заявою (т. 1 а.с. 137) до обслуговуючої організації ЖБК «Хімік-27», як власник квартири АДРЕСА_2 , з приводу надання дозволу відключити квартиру від систем загального користування ЦО та ГВП, за результатами розгляду якої позивач отримав відповідь (т. 1 а.с. 138), що станом на день звернення у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_3 половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку не була відокремлена (не відключена) від ЦО та ГВП, у зв`язку з чим, з посиланням на наказ Мінрегіону від 26.07.2019 №169, ЖБК «Хімік-27» відмовило позивачу у задоволенні його заяви.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач має право оскаржити спірну норму, оскільки її застосовано до нього.

(2) Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності 10.12.2017 та введений в дію у повному обсязі з 01.05.2019.

Водночас, з 01.05.2109 визнано таким, що втратив чинність Закон України від 24.06.2004 №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон №2189-VIII) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, належить встановлення порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.04.2014 №197 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.09.2019 №850), Міністерство розвитку громад та територій України (Мінрегіон) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Мінрегіон є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує, зокрема, державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Мінрегіон у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує Міністр розвитку громад та територій (далі - Міністр), організовує і контролює їх виконання (абзац 1 пункту 8 вказаного Положення).

Таким чином, саме на відповідача пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону №2189-VIII покладено обов`язок встановити порядок відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води.

Отже, на виконання вимог пункту 6 частини 2 статті 4 Закону №2189-VIII, відповідно до пункту 8 зазначеного Положення, наказом Мінрегіону від 26.07.2019 №169 затверджено Порядок №169, який визначає процедуру відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків (далі - споживачі) від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

При цьому, пунктом 7 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2189-VIII передбачено, що у багатоквартирних будинках, у яких на день набрання чинності цим Законом не менш як половина квартир та нежитлових приміщень відокремлена (відключена) від мереж централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, власники квартир та нежитлових приміщень, приєднаних до таких мереж, не зобов`язані, але мають право виключно за власним рішенням у встановленому порядку відокремити (відключити) від них свою квартиру чи нежитлове приміщення та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні. Не допускається примусове відокремлення (відключення) від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води власників квартир та нежитлових приміщень, приєднаних до таких мереж, у багатоквартирних будинках у разі відокремлення (відключення) від цих мереж інших власників квартир та нежитлових приміщень.

Пунктом 1 розділу ІІІ Порядку №169, частину якого позивач вважає протиправним та нечинним, встановлено, що власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаного до ЦО та ГВП, мають право відокремити (відключити) свою квартиру чи нежитлове приміщення від ЦО та ГВП у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП, та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні.

З аналізу змісту вказаних норм видно, що оскаржувана частина пункту 1 розділу ІІІ Порядку №169 фактично дублює норму пункту 7 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2189-VIII, тобто в повній мірі їй відповідає, як акту вищої юридичної сили.

Що стосується тверджень позивача про невідповідність спірної норми нормам Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» через те, що прямо впливає на рішення та обмежує права власників квартир/нежитлових приміщень багатократних будинків, нав`язуючи їм певні обов`язки, суд зазначає таке.

Пунктами 5 та 6 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

При цьому, реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (частина 2 статті 6 названого Закону).

В свою чергу, частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що власність зобов`язує.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина 2 статті 382 ЦК України).

Таким чином, суд погоджується з твердженням представника відповідача, що система централізованого опалення (далі - ЦО) та постачання гарячої води (далі - ГВП) у відповідних межах належить мешканцям на праві спільної сумісної власності.

В той же час, частиною 2 статті 383 ЦК України передбачено, що ? ? , , - , - .

За таких умов, суд вважає, що з метою уникнення порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, а також санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку, дотримання балансу інтересів таких співвласників, законодавством передбачено випадки обмеження реалізації відповідних прав співвласників у багатоквартирному будинку, на дотримання якого направлена і спірна норма.

З тих же підстав суд не може прийняти до уваги посилання позивача на невідповідність спірної норми нормам інших актів вищої юридичної сили, про які зазначає позивач - Господарського та Цивільного кодексів України, Житлового кодексу Української РСР, Закону України «Про захист прав споживачів» тощо.

Крім того, позивачем не конкретизовано яким саме нормам цих актів вищої юридичної сили та в чому саме полягає невідповідність спірної норми, позаяк посилання на невідповідність загальним принципам і підходам щодо права власності, дискримінації, конкуренції господарюючих суб`єктів та інше безвідносно до площини розповсюдження та застосування спірних норм не може бути підставою для визнання їх протиправними та нечинними.

Інакше кажучи, галузевий предмет регулювання актів вищої юридичної сили, про невідповідність яким зазначає позивач, є відмінним від галузевого предмету Закону №2189-VIII, в межах якого прийнято Порядок №169, у тому числі спірну норму.

Вказані позивачем акти вищої юридичної сили є загальними, а не спеціальними, як Закон №2189-VIII.

Зокрема, позивач посилається на частину 2 статті 25 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб`єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб`єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку.

По-перше, Порядок №169 визначає процедуру відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків (далі - споживачі) від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а не регулює відносини у сфері господарювання.

По-друге, співвласники не є суб`єктами господарювання тієї чи іншої форми власності або окремими категоріями суб`єктів господарювання у межах відносин, які регулює Порядок №169.

По-третє, у разі порушення вимог вказаної норми передбачено конкретний спосіб дій, а саме - органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб`єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку, до жодних з яких позивач не відноситься.

Те саме стосується посилань позивача на частину 5 статті 27 ГК України, згідно з якою органам державної влади та органам місцевого самоврядування забороняється приймати акти або вчиняти дії, спрямовані на економічне посилення існуючих суб`єктів господарювання - монополістів та утворення без достатніх підстав нових монопольних утворень, а також приймати рішення про виключно централізований розподіл товарів.

Іншими словами, вони не підлягають застосуванню у межах відносин, які виникають у зв`язку з застосуванням норм Порядку №169, оскільки останній є реалізацією норм Закону №2189-VIII та встановлює лише саму процедуру відключення від систем (мереж) ЦО та ГВП, а не умови такої можливості.

Більше того, суд вважає, що позивач фактично не погоджується з пунктом 7 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2189-VIII, який знайшов своє втілення в оскаржуваній нормі Порядку №169, проте вона (норма Закону №2189-VIII) не може бути предметом розгляду в межах адміністративної справи.

В той же час, суд при вирішенні даної справи виходить з того, що позивачем не наведено відповідних доводів та аргументів, що спірна норма має відповідати саме зазначеним актам вищої юридичної сили, а також не надано жодного належного та допустимого доказу невідповідності оскаржуваного акту таким правовим актам вищої юридичної сили.

Разом з тим, суд не вбачає за доцільне досліджувати процедуру прийняття Порядку №169, оскільки позивач не тільки не ставить таких підстав позову, а і вказує на таку недоцільність у відповіді на відзив.

Враховуючи викладене у сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено невідповідність оскаржуваної норми вимогам зазначених актів вищої юридичної сили, з огляду на що суд не вбачає належних правових підстав для визнання протиправними та нечинними положення наказу Мінрегіону від 26.07.2019 №169 «Про затвердження Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води» в частині пункту 1 розділу III «у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП» у зв`язку з тим, що вони не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд доходить висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, підстави для стягнення сплаченого ним судового збору з відповідача відповідно до статті 139 КАС України відсутні, а відповідач не поніс витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправними та нечинними окремих положень акту, - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Міністерство розвитку громад та територій України (місцезнаходження юридичної особи: 01601, м. Київ, вул. Велика Житомирська, 9; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 3747928).

Повний текст рішення складено 25.01.2022.

Суддя О.М. Чудак