Справа № 640/26078/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2022 року м. Київ № 640/26078/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач), адреса: 03040, місто Київ, вулиця Ломоносова, будинок 5/3, в якій позивач просить:

- визнати дії Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» у відповідності до пункту 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12 травня 1994 року №302- протиправними;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації видати ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту», як особі начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України (Національної поліції), яка отримала інвалідність внаслідок захворювань одержаних в період проходження служби під час виконання службових обов`язків у відповідності до пункту 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12 травня 1994 року №302.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він з 15 серпня 1995 року по 27 січня 2016 року проходив службу в органах внутрішніх справ та поліції, має статус учасника бойових дій.

Під час проходження служби, як вказує позивач, він отримав інвалідність від захворювань, пов`язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ та органах поліції.

Постановою медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» 14 липня 2017 року №72/17 у відповідності до наказу №285 Міністерства внутрішніх справ України від 03 квітня 2017 року постановлено, що захворювання позивача, так, пов`язане з проходженням служби в поліції.

17 липня 2019 року, як вказує позивач, спеціалізованою кардіологічною МСЕК №2 м. Київ позивачу встановлено ІІ групу інвалідності довічно, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з проходженням служби в поліції.

Як стверджує позивач, Національна поліція України є правоохоронним органом у складі Міністерства внутрішніх справ України, а тому на нього поширюються положення пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У зв`язку з встановленням позивачу ІІ групи інвалідності, останній 08 липня 2021 року та 06 серпня 2021 року звернувся до відповідача з заявами, в яких просив видати йому посвідчення інваліда війни як особі з числа начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, проте, у задоволенні його заяв відповідачем було відмовлено, з посиланням на те, що на осіб, яким встановлено причинний зв`язок інвалідності «захворювання пов`язане з проходженням служби в поліції» чинність Закону України №3551-ХІІ не поширюється.

Позивач не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки, на його переконання, захворювання він отримав під час виконання службових обов`язків, а тому він має право на отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії соціального захисту», що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що на позивача не поширюються положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки відповідно до постанови ВЛК та довідки МСЕК позивачу встановлено причинний зв`язку «захворювання пов`язане з проходженням служби в поліції».

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній послався на аналогічні обставини тим, що викладені у позовній заяві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року адміністративна справа прийнята до провадження та відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 15 серпня 1995 року по 06 листопада 2015 року, а з 07 листопада 2015 року по 27 січня 2016 року у Національній поліції, що підтверджується записами у трудовій книжці.

14 липня 2017 року медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ по місту Києві» здійснено медичний огляд позивача, за результатами якого встановлено діагноз: захворювання підполковника поліції ОСОБА_1 , 1978 року народження, «Хронічний рецидивуючий панкреатит з порушенням секреторної функції. Хронічний некалькульозний холецистит. Хронічний криптогенний гепатоз. Гіпертонічна хвороба Іст. СН 0ст. Остеохондроз хребта з больовим синдромом. Хронічний простатит», ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №0999751 від 17 липня 2019 року позивачу встановлено ІІ група інвалідності з 17 липня 2019 року довічно, причина інвалідності: захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.

У липні та серпні 2021 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявами, у яких просив видати йому посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Листами від 13 липня 2021 року №100/06-7296 та від 20 серпня 2021 року №1090/06-8733 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки за на осіб, яким встановлено причинний зв`язок інвалідності «захворювання пов`язане з проходженням служби в поліції» чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюється.

Вважаючи дії Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови у видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, є Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі по тексту - Закон України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII).

Відповідно до статті 4 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначений у статті 7 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII.

Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначаються Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі по тексту - Положення № 302).

Пунктом 2 Положення № 302 (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Згідно із пунктом 3 Положення № 302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Пунктом 7 Положення № 302 визначено, що "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення № 302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Аналізуючи пункт 2 частини 2 статті 7 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551, слід дійти висновку, що юридично значущими умовами для визначення права на встановлення статусу особа з інвалідності внаслідок війни на підставі вказаного пункту є те, що:

1) особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань;

2) такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 15 серпня 1995 року по 06 листопада 2015 року, а з 07 листопада 2015 року по 27 січня 2016 року у Національній поліції, також судом встановлено, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 17 липня 2019 року, причина інвалідності: захворювання, ТАК, пов`язане з з проходженням служби в поліції.

Суд враховує, що 07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02 липня 2015 року, який не містить законодавчої дефініції "особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", натомість, застосовує термін "поліцейський" для позначення осіб, що проходять службу в органах поліції.

Водночас, вищевказаний закон не містить норм, які б прирівнювали правовий статус осіб рядового та начальницького органу внутрішніх справ та поліцейських.

Суд також звертає увагу, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань.

Наведене в сукупності свідчить, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а перехід зі служби в органах внутрішніх справ на службу в органах поліції не свідчить про автоматичне поширення правового статусу "особа рядового та начальницького органу внутрішніх справ" на поліцейських.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач отримав захворювання, пов`язані з проходження служби в поліції, а не під час проходження служби в органах внутрішніх справ, а також зважаючи на те, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави вважати, що позивач належить до складу осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ, а тому до нього не можуть бути застосовні положення пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ, а тому позовній вимоги задоволенню не підлягають.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем доведено правомірність вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник