Справа № 200/8138/20-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року справа №200/8138/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Геращенка І.В., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року у справі № 200/8138/20-а (головуючий суддя І інстанції Кравченко Т.О.), складене у повному обсязі 07 вересня 2021 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна судова адміністрація України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним, -

ВСТАНОВИВ:

02 вересня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної судової адміністрації України, в якому позивач просила стягнути з Держави Україна за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку, відкритого в ДКС України, на користь ОСОБА_1 1 135 080 грн у відшкодування майнової шкоди, завданої органом державної влади прийняттям неконституційного правового акта.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року відмовлено у задоволені позовних вимог

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що з 15 квітня 2020 року відновлена дія ст. 136 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 2453), що передбачала виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плати за останньою посадою, тобто відновлено право судді, який вийшов у відставку в період дії Закону № 2453, на отримання вихідної допомоги на підставі зазначеної норми.

Оскільки позивач вийшла у відставку під час дії Закону № 2453, після ухвалення рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) вона набула право на отримання вихідної допомоги відповідно до ст. 136 Закону № 2453.

Позивач доводить, що неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України, є підставою для застосування наслідків, передбачених ст. 152 Конституції України, яка регламентує цивільно-правову відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної визнанням неконституційними законів.

Позивач зазначає, що предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої вихідної допомоги, яка мала бути нарахована їй у вересні 2016 року під час її виходу у відставку. Розмір її заробітної плати на момент звільнення складав 23 200,00 грн. Однак, у зв`язку з тим, що право на отримання вихідної допомоги виникло лише 15 квітня 2020 року і станом на цю дату розмір заробітної плати судді Волноваського районного суду Донецької області становив 113 508,00 грн. Таким чином, за розрахунком позивача, невиплачена їй вихідна допомога становить 1 135 080,00 грн і це є сума спричиненої їй дією закону, визнаного неконституційним, матеріальної шкоди.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнена з посади судді Волноваського районного суду Донецької області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Як свідчить розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, станом на 08 вересня 2016 року стаж, який давав право ОСОБА_1 на відставку, становив 32 роки 01 місяць 03 дні

Наказом голови Волноваського районного суду Донецької області від 19 вересня 2016 року № 29-к «Про відрахування з штату Волноваського районного суду Донецької області ОСОБА_1 » вирішення вважати позивача такою, що вибула зі штату Волноваського районного суду Донецької області з 19 вересня 2019 року.

05 березня 2020 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на підставі рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 видало ОСОБА_1 довідку № 04-352 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Згідно з цією довідкою станом на 18 лютого 2020 року суддівська винагорода ОСОБА_1 для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить 113 508,00 грн, в тому числі посадовий оклад 63 060,00 грн, доплата за вислугу років (80%) 50 448,00 грн.

21 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до голови Волноваського районного суду Донецької області з заявою, в який, покликаючись на рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19), просила видати наказ про виплату їй передбаченої законом суми вихідної допомоги при її звільненні у відставку, а саме в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою (на момент видачі наказу).

Листом від 28 квітня 2020 року № 01-43/18/2020 голова Волноваського районного суду Донецької області повідомив ОСОБА_1 про те, що не є розпорядником бюджетних коштів поза межами необхідних асигнувань для оплати праці та інших витрат, запланованих на певний календарний рік, а тому за вирішенням порушеного нею питання рекомендував звернутися до Державної судової адміністрації України.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області у відповідь на звернення судді у відставці ОСОБА_1 від 30 квітня 2020 року повідомило, що оскільки пп. 1 п. 28 розділу ІІ Закону України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», визнаний неконституційним, втратив чинність 15 квітня 2020 року, підстави для проведення нарахування та виплати їй вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з посади судді у відставку відсутні.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо відсутності права позивача на отримання спірного відшкодування.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції та зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України від 07 липня 2020 року № 2453-VII «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на момент виходу позивача у відставку, далі - Закон № 2453).

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 126 Конституції України підставою для звільнення судді з посади є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно з ч. 1 ст. 136 Закону № 2453 судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі Закон № 1166) ст. 136 Закону № 2453 була виключена.

Конституційний Суд України рішенням від 15 квітня 2020 року у справі № 2- р(ІІ)/2020 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пп. 1 п. 28 розділу II Закону № 1166, яким із Закону № 2453 в редакції до внесення змін Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» виключено ст. 136, частиною першою якої передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому реалізація права позивача на звільнення у зв`язку з відставкою відбулась у момент прийняття Верховною Радою України відповідної постанови, тобто 08 вересня 2016 року.

При вирішенні спору потрібно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у відставку (як юридичного факту, з яким пов`язується виплата вихідної допомоги).

Рішення щодо неконституційності Закону № 1166 в частині виключення ст. 136 Закону № 2453 Конституційним Судом України на час виникнення спірних правовідносин не приймалося.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402), відповідно до ч. 1 ст. 143 якого судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, положення ч. 1 ст. 143 Закону № 1402 також не поширювалися на позивача, оскільки вона реалізувала своє право на звільнення у зв`язку з виходом у відставку 08 вересня 2016 року, тобто до набрання чинності Законом № 1402.

У п. 2 резолютивної частини Рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 у справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) Конституційний Суд України вирішив, що положення пп. 1 п. 28 розділу ІІ Закону №1166, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що редакція Закону № 2453, чинна на момент звільнення позивача, тобто станом на 08 вересня 2016 року, не передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Щодо наявності підстав для відшкодування шкоди, завданої законом, визнаним неконституційним, суд зауважує таке.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Приписами ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 133 Закону № 2453 у редакції, чинній на момент подання заяви про відставку і звільнення позивача з посади судді, було передбачено, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Вказаним Законом, у редакції, чинній на момент подання заяви про відставку і звільнення позивача з посади судді, не було передбачено права судді на вихідну допомогу під час звільнення у відставку.

У пункті 3.2 рішення від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»» Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю.

Отже, вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою не належить до конституційних гарантій незалежності суддів.

Приписи ч. 1 ст. 136 Закону № 2453 у редакції, чинній до 01 квітня 2014 року, пов`язували право судді на вихідну допомоги з фактом виходу такого судді у відставку, а не поданням суддею заяви про відставку до Вищої ради юстиції.

Суд зауважує, що позивач звільнена з посади судді 08 вересня 2016 року, тобто в той час, коли права на вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбачене ст. 136 Закону № 2453 не існувало, оскільки ця норма виключена положенням Закону № 1166.

Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного Рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, про що правильно вказано судом апеляційної інстанції.

Частиною 3 ст. 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Верховний Суд в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 686/1746/17 зазначив, що поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Верховний Суд у вказаній справі погодився з висновком суду першої інстанції, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати та компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

Європейський суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство (рішення у справі «Кечко проти України», заява № 63134/00, пункт 23, від 8 листопада 2005 року).

Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України», заява № 10972/05, пункт 23, від 10 березня 2011 року).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що неотримана позивачем сума вихідної допомоги судді при звільненні у відставку, яка взагалі не була передбачена законом на момент реалізації нею права на відставку, не є збитками (матеріальною шкодою), а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також колегія суддів констатує, що доводи апеляційної скарги фактично дублюють позовні вимоги та їх обґрунтування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року у справі № 200/8138/20-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2022 року.

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко

І.Д. Компанієць