Справа № 260/6303/21
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

10 лютого 2022 рокум. Ужгород№ 260/6303/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судових засідань Костелей І.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Національної поліції України Департаменту захисту економіки (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України 10 лютого 2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини Ухвали. У зв`язку з перебуванням головуючого судді Іванчулинця Д.В. у відпустці в період з 14 лютого 2022 року по 18 лютого 2022 року повний текст Ухвали виготовлено та підписано 21 лютого 2022 року.

10 листопада 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивача), в особі представника Гринихи Тетяни Юріївни (далі представник позивача), звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Національної поліції України Департаменту захисту економіки (далі - відповідач), в якій просить:

1) адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України, (01601. м. Київ. вул. Академіка Богомольця, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити;

2) визнати протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України, в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, ), щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної оплачуваної основної відпустки за 2015 - 2018 роки та додаткової (соціальної) відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки;

3) зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України, в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (01601. м. Київ. вул. Академіка Богомольця, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ПІН НОМЕР_1 . грошову компенсацію за 40 днів невикористаної у 2015-2018 роках щорічної оплачуваної основної відпустки та за 56 днів невикористаної додаткової (соціальної) відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення;

4) відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнити позивача від сплати судового збору (а.с.1-9).

14 грудня 2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити в задоволенні такого.

16 грудня 2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Ті самі доводи наведене відповідачем у письмових запереченнях на відповідь на відзив. Зокрема, вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати місячний строк звернення, згідно ч. 5 ст. 122 КАС України, Так, звертає увагу суду на те, що позивач дізнався про порушення його прав з 27 листопада 2019 року ознайомившись із наказом про звільнення, однак до суду з даним позовом звернувся тільки в листопаді 2021 року.

Розглянувши заявлене представником відповідача клопотання, суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В той же час ч. 5 ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно клопотання відповідача вбачається, що останній вважає, що саме такою нормою слід керуватися при вирішенні питання дотримання позивачем строків звернення до суду з даним позовом.

Вказана норма є загальною у розв`язанні спорів стосовно зазначених правовідносин у разі, якщо іншими законами встановлено інший строк звернення до суду в спорах щодо таких правовідносин.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання строків звернення до суду у зв`язку із нездійсненням перерахунку та виплати військовослужбовцям грошового забезпечення не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), які повинні бути застосовані до спірних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», зі змінами та доповненнями від 1 січня 2017 року, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ від 20.12.1991, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Віднесення грошової компенсації за невикористані дні відпустки до грошового забезпечення військовослужбовців передбачено також нормами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №425 від 20.05.2008.

Аналізуючи наведене вище, суд вважає, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Таким чином, позивач має право звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення грошового забезпечення без обмеження будь-яким строком.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 12 червня 2020 року по справі № 818/1106/16.

В свою чергу спірні правовідносини виникли з приводу неправильного, на думку позивача, нарахування грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за період проходження військової служби та щорічної основної оплачуваної відпустки, що є частиною його грошового забезпечення.

З огляду на вищенаведене суд не вбачає підстав для обмеження права позивача на звернення до суду з даним позовом місячним строком, а тому вважає, що у задоволенні клопотання відповідача слід відмовити.

16 грудня 2021 року представником відповідача подано до суду клопотання про заміну неналежно відповідача на належного. Своє клопотання відповідач обґрунтовує тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 зверненні до Департаменту захисту економіки Національної поліції України, органу з якого його було звільнено зі служби в поліції. Так, позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2015-2018 роки та додаткової (соціальної) відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015-2018 року. Відповідач зазначає, що наказом Департаменту захисту економік від 27 листопада 2019 року за № 395 о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби в поліції з одночасною виплатою компенсації за 28 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 14 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році. Однак, компенсацію за невикористану частину щорічної основної та додаткової (соціальної) відпустки в періоди, коди позивач працював в Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України, слід відшкодовувати саме цьому департаменту. Відтак, представник відповідача просив замінити в адміністративній справі первісного відповідача Департамент захисту економіки Національної поліції України на Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України.

Розглянувши відповідне клопотання, суд приходить висновку, що в задоволенні такого слід відмовити, оскільки позивач ОСОБА_1 відповідно до наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 27 листопада 2019 року за № 395 о/с «По особовому складу» був звільнений із служби в поліції саме з цього департаменту, відтак компенсації за невикористану частину основних та додаткових відпусток, в разі задоволення позовних вимог, належить відшкодуванню саме з Департаменту захисту економіки Національної поліції України. Більше того, Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції підтверджено листом № К-575/42-02/04-20 від 06 квітня 2020 року факт не використання ОСОБА_1 в періоди 2015-2018 роках під час проходження служби в поліції основних та додаткових відпусток, , а тому суд вважає, що такі повинні були бути перенесені при переведенні до Департаменту захисту економіки Національної поліції України, звідки у подальшому був звільнений позивач без повного розрахунку.

Керуючись ст. ст. 166, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Національної поліції України Департаменту захисту економіки (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

2. У задоволенні клопотання представника відповідача про заміну первісного відповідача в справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Національної поліції України Департаменту захисту економіки (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 256 КАС України. Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддяД.В. Іванчулинець