Справа № 640/12462/21
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря Михайлової Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 02 квітня 2021 року №188-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту роботи з персоналом та організованого розвитку Держпродспоживслужби, різнозначній посаді начальника Управління кадрового забезпечення Держпродспоживслужби;

Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 квітня 2021 року до дня поновлення на посаді.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що введення до штату Держпродспоживслужби замість посади начальника Управління кадрового забезпечення посади з іншою назвою - директор Департаменту роботи з персоналом та організаційного розвитку за умов збереження відповідних посадових обов`язків та функцій, не є достатньою підставою для звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 02 квітня 2021 року №188к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління кадрового забезпечення Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, або на рівнозначній посаді з 07 квітня 2021 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 квітня 2021 року по 02 листопада 2021 року у сумі 160 142,40 грн (сто шістдесят тисяч сто сорок дві грн 40 коп).

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління кадрового забезпечення Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, або на рівнозначній посаді з 07 квітня 2021 року та стягнення на користь ОСОБА_1 з Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 23 354,10 грн (двадцять три тисячі триста п`ятдесят чотири грн 10 коп).

В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, з 15.04.2016 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління кадрового забезпечення Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.

Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 23.12.2020 №822 введено в дію Структуру апарату Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затверджений Головою Держпродспоживслужби Магалецькою В.В. , та погоджений Міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства 26.11.2020, а також Штатний розпис, затверджений Головою Держпродспоживслужби Магалецькою В.В. 04.12.2020 та погоджений Міністерством фінансів України 08.12.2020.

12.02.2021 ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади начальника Управління кадрового забезпечення внаслідок зміни структури та штатного розпису апарату Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.

Також запропоновано надати згоду на переведення на вакантну посаду головного спеціаліста відділу розвитку та оцінки персоналу та координації професійного навчання Департаменту з управління персоналом та організаційного розвитку Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та попереджено, що у разі відмови від переведення трудовий договір буде припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Заяву про переведення на зазначену запропоновану посаду позивач не подавала.

Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 02.04.2021 №188-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади.

Вважаючи своє звільнення безпідставним та дії відповідача незаконними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відповідачем порушено порядок звільнення ОСОБА_1 , та дійшов висновку про визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення з поновленням ОСОБА_1 на посаді в установі, з якої її було звільнено та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно вимог частин першої і другої статті 235 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), із змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року (далі - Закон № 117-IX). Дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади (пункт 3 частини другої статті 3 Закону № 889-VIII).

Відповідно до вимог статті 5 Закону № 889-VIIІ правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до вимог частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Статтею 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, слід зазначити, що звільнення з державної служби з підстав реорганізації державного органу допускається та є правомірним лише у випадку, коли неможливо запропонувати особі іншу рівноцінну посаду або перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Частиною п`ятою статті 40 КЗпП України (із змінами згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року (далі - Закон № 113-IX) передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даному випадку є правомірність наказу Держпродспоживслужби від 02.04.2021 №188-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління кадрового забезпечення Держпродспоживслужби відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підставою для прийняття Держпродспоживслужбою рішення про звільнення позивачки, реалізованого оскаржуваним наказом, слугували обставини скорочення її посади у зв`язку з введенням в дію Структури апарату та Штатного розпису Держпродспоживслужби.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX зокрема виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

Водночас, стаття 87 Закону №889-VIII до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Одночасно із набранням чинності Законом № 117-IX набрав чинності Закон №113-IX, яким статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Колегія суддів звертає увагу, що виключення зі статті 87 Закону №889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, у Держпродспоживслужбі відбулося скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, внаслідок чого посаду начальника Управління кадрового забезпечення змінено на посаду директора Департаменту з управління персоналом та організаційного розвитку, без зміни в організації праці чи її істотних умов, характеру і змісту посадових обов`язків працівника.

Водночас, зміна назви структурного підрозділу з Управління на Департамент не внесла зміни до основних завдань діяльності цього підрозділу.

Апелянт зазначає, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною і достатньою підставою для її припинення, а норми КЗпП України не передбачають пропонування всіх вакантних посад державному службовцю при попередженні про звільнення.

Колегія суддів не погоджується з такими твердженнями відповідача, виходячи з наступного.

Статтею 18 Закону №889-VІІІ передбачено, що у державному органі залежно від чисельності персоналу утворюється структурний підрозділ або вводиться посада спеціаліста з питань персоналу з прямим підпорядкуванням керівнику державної служби.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.04.2016 року наказом Держпродспоживслужби №755-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління кадрового забезпечення -керівника служби управління персоналом.

03.03.2016 року наказом Національного агентства України з питань державної служби від №47 затверджено Типове положення про службу управління персоналом державного органу (відповідно до частини четвертої статті 18 Закону №889-VІІІ).

Наказом Держпродспоживслужби від 15.10.2020 №689 «Про затвердження положень про структурні підрозділи Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та внесення змін до наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 08 січня 2019 року №9» затверджено Положення про Управління кадрового забезпечення Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.

Наказом Держпродспоживслужби від 23.12.2020 №822 «Про введення в дію структури та штатного розпису Держпродспоживслужби» введено в дію нові структуру та штатний розпис апарату Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, відповідно до яких замість Управління кадрового забезпечення утворено Департамент роботи з персоналом та організаційного розвитку з ідентичним функціональним спрямуванням.

Затверджено Положення про Департамент роботи з персоналом та організаційного розвитку Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за наказом від 31.12.2020 №853, яке за змістом відповідає такому, що діяло раніше Положенню про Управління кадрового забезпечення.

З огляду на викладене, фактично відбулося лише перейменування структурного підрозділу Держпродспоживслужби без скорочення чисельності працюючих у підрозділі працівників.

Колегія суддів звертає увагу, що застосування законодавцем у положеннях Закону №889-VІІІ слова "може запропонувати", підтверджує виключне право адміністративного розсуду суб`єкта призначення на переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу, проте жодним чином не увільняє його від обов`язку дотриматися процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у разі змін в організації роботи.

Роботодавець зобов`язаний попередити працівника про наступне вивільнення та одночасно з цим запропонувати йому всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 як переможця конкурсного відбору 24 листопада 2003 року прийнято на державну службу. На день звільнення - 06.04.2021 ОСОБА_1 мала 17 років 3 місяці стажу, у продовж яких остання обіймала посади керівника кадрової служби/служби управління персоналом в центральному органі виконавчої влади.

На час ознайомлення позивача з попередженням про наступне вивільнення, посада директора Департаменту з управління персоналом та організаційного розвитку Держпродспоживслужби рахувалася вакантною.

В свою чергу слід зазначити, що роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 №86р/з, на які посилається апелянт, має рекомендаційний та роз`яснювальний характер та лише вказує на позицію зазначеного органу з питання вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу»).

Також слід зазначити, що змінами до статті 87 Закону №889-VІІІ, внесеними згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-ІХ та від 23 лютого 2021 року №1285-ІХ, законодавець визначав особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Таким чином, при проведенні заходів зі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, відповідач, як юридична особа публічного права, з якою ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах, мав додержуватися установленого КЗпП України порядку вивільнення працівників, в основу якого покладено вимогу щодо сприяння збереження роботи працівників установи.

Колегія суддів звертає увагу, що однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є обов`язок працевлаштувати працівника.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, позивачу пропонувалася лише одна вакантна посада головного спеціаліста відділу розвитку та оцінки персоналу та координації професійного навчання Департаменту роботи з персоналом та організаційного розвитку, яка не є рівноцінною, а є нижчою від попередньо займаної посади.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону №889-VIII рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї під категорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Водночас, передбачена новим штатним розписом посада директора Департаменту роботи з персоналом та організаційного розвитку Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, яка є рівнозначною посаді начальника Управління кадрового забезпечення з аналогічними посадовими обов`язками, яка також належить до підкатегорії Б1 категорії Б посад державної служби, позивачу не пропонувалася.

В свою чергу слід зазначити, що сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміні істотних умов її проходження.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 24.07.2020 у справі 816/654/17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відносно позивача у спірних правовідносинах не була дотримана процедура належного вирішення питання подальшого проходження публічної служби на посадах державних службовців.

Таким чином, з огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді, з якої її було звільнено або на рівнозначній посаді.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки про доходи від 03.06.2021 №21.3/17, виданої Держпродспоживслужбою, середня заробітна плата позивача, обчислена за останні 2 місяці, що передували звільненню (лютий та березень 2021 року), складає: 34 475,38 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 1 112,10 грн.

Період вимушеного прогулу з 07.04.2021 року до 02.11.2021 року становить 144 робочих дня.

Отже, з урахуванням викладеного стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 160 142,40 грн. (1 112,10 грн середньоденна заробітна плата х 144 робочих дня)

Згідно з частиною першою статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

З огляду на викладене, негайному виконанню підлягає рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що, на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

Повний текст постанови складено « 21» лютого 2022 року.