Справа № 320/2534/22
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

21 лютого 2022 року м. Київ № 320/2534/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними постанов та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

до суду звернулась ОСОБА_1 (код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський шлях, буд. 63) в якому просить:

- визнати недійсними постанови державних виконавців: про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника, про призначення суб`єкта оціночної діяльності, про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про арешт рахунків;

- зобов`язати виконавчу службу зняти арешти з земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та спеціального рахунка "Пакунок малюка", та іншого майна та активів, на який вона наклала арешт.

Відповідно до частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником) 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши позовну заяву на предмет дотримання вимог Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Аналізуючи змістовне наповнення позовної заяви та доданих до неї матеріалів судом встановлено, що спірні правовідносини пов`язані із примусовим виконанням судового рішення, винесеного за результатами розгляду цивільної справи за №373/2814/15-ц, а саме виконавчого листа від 16.05.2017 за №373/2814, виданого Апеляційним судом Київської області.

Відповідно до частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з частиною 1 статті 74 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII Про виконавче провадження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Отже, сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення виключно до суду, який видав виконавчий документ.

Частиною 2 статті 74 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За таких обставин юрисдикція адмінсудів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика палата ВС у постановах від 6.06.2018 у справах №921/16/14-г/15 та №127/9870/16-ц, від 28.11.2018 у справі №2-01575/11, від 13.03.2019 у справі №545/2246/15-ц, від 3 та 10.04.2019 у справах №370/1288/15 та №766/740/17-ц, від 29.05.2019 у справі №758/8095/15-ц.

Разом з тим, в межах даної позовної заяви позивач наводить відповідні обґрунтування та власне оскаржує, окрім постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, зокрема постанови державних виконавців про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника, про призначення суб`єкта оціночної діяльності, про арешт рахунків та просить зобов`язати виконавчу службу зняти арешти зі всього належного позивачеві майна та активів, у тому числі про які їй невідомо.

Відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно частини 1 статті 448 Цивільного процесуального кодексу України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Тобто, позивачем у даному позові заявлено серед інших також вимоги, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідні вимоги мають розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Також із наданих позивачем копій постанов державних виконавців убачається, що останні винесені в межах виконавчого провадження за №56116680, де позивач є боржником. Зокрема, в межах зазначеного виконавчого провадження була винесена постанова про арешт майна боржника, що також оскаржується позивачем в межах даного позову.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 зробив правові висновки, згідно яких у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно, колегія суддів касаційної інстанції у вказаній постанові погодилась із обґрунтованістю висновку судів попередніх інстанцій про те, що позивач, який є боржником у виконавчому провадженні не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України.

Отже, якщо позивач є боржником у виконавчому провадженні, то для нього встановлений інший порядок захисту порушеного права шляхом звернення до суду із скаргою, а не у порядку позовного провадження.

Таким чином, даний спір в частині оскарження позивачем постанови про арешт майна, в якій позивач є боржником, також не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно з частиною 4 статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2020 року справа № 420/3956/20, вказала, що суд вправі з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог у самостійне провадження для забезпечення виконання завдань адміністративного судочинства, тобто, зокрема, для своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Проте таке роз`єднання можливе лише у тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду у тому суді, який роз`єднав позовні вимоги.

Оскільки позивач у межах даного провадження об`єднав позовні вимоги, що підлягають розгляду за правилами різного судочинства, суд позбавлений процесуальної можливості скористатись правом на роз`єднання позовних вимог в окремі провадження.

Відповідно до підпункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог.

Як наслідок, підсумовуючи викладене у сукупності, суд зазначає, що при зверненні до Київського окружного адміністративного суду з цим позовом мало місце порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, у зв`язку з чим така позовна заява в силу приписів процесуального Закону має бути повернута позивачеві.

При цьому що згідно із частиною восьмою статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, а тому не є обмеженням доступу позивача до правосуддя.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 9901/8/19 (провадження № 11-52заі19), від 27 червня 2019 року у справі № 9901/189/19 (провадження № 11-462заі19) та від 22 серпня 2019 року у справі № 9901/458/19 (провадження № 11-860ав19).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 169, 172, 248, 256, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними постанов та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачеві з усіма доданими до неї документами.

Роз`яснити позивачеві, що згідно частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Панченко Н.Д.