Справа № 147/1254/21
Суддя: Мудрак А. М.
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 147/1254/21
Провадження № 2-а/147/1/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Мудрак А.М.

з участю секретаря Чудак Г.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора взводу №2 роти №2 БУПП у Вінницькій області ДПП лейтенанта поліції Горкуші Дениса Петровича, Департамент патрульної поліції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови серії ДП18 №807379 від 29.11.2021. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованому не в автоматичному режимі, серія ДП18 № 807379 від 29.11.2021 постановленою інспектором взводу № 2 роти № 2 БУПП у Вінницькій області ДПП лейтенантом поліції Горкушею Д.П. його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у сумі 510 грн. Вказаною постановою встановлено, що він 29.11.2021 року о 14.05 год. на а/д М-21 Виступовичі-Могилів-Подільський 286 км+274 м, керуючи составом транспортних засобів перевозив кукурудзу з порушенням вагових норм, а саме на одиночну вісь маса становить 12300 кг при нормативно дозволеній масі 11000 кг, чим порушив п.22.5 Правил дорожнього руху України. Стверджує, що оскаржувана постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки не містить інформації про здійснення фіксації правопорушення будь-якими доказами, лише містить констатацію факту перевищення допустимих норм навантаження на вісь транспортного засобу, а проведені зважування вагами, тобто обладнанням на підтвердження повірки яких докази відсутні, відповідності обладнання нормам діючого законодавства, яким здійснювалось зважування транспортного засобу, яким він керував та нормативно - правових актів, зокрема не підтверджено утримання такого обладнання в робочому стані; його періодичної повірки в строки визначені діючим законодавством, наявність відповідного свідоцтва, не враховано властивості вантажу - сипучого вантажу - зерна кукурудзи, який перевозився та має властивість зміщуватись, в результаті чого зерно може коливатися та зміщувати центр ваги, проте, перевищення навантаження на одинарну вісь є незначною, а навантаження на інші 4 осі є вдвічі меншими та складають 6800, 6450, 5250 та 9450 кг на одну вісь при допустимій вазі в 11000 кг. Зазначив, що в поясненнях вказував на те, що умислу на вчинення адміністративного правопорушення, та виконання перед початком руху всіх необхідних дій, в межах своїх можливостей та компетенції, спрямованих на неуможливлення порушення п.22.5 ПДРУкраїни, у нього не було. Перевантаження на 1300 кг на другу вісь можливо відбулося у зв`язку з тим, що в автомобілі знаходилося сипуче зерно кукурудзи і під час руху на спуск воно під впливом сили земного тяжіння змістилося в більше на передню частину причепу, а навантаження на третю вісь склало 6450, на четверту - 5250, що і посвідчує даний факт. Вказані вище обставини свідчать про недоведеність наявності в діях позивача порушень вимог розділу 22 Правил дорожнього руху, що в свою чергу свідчить про недоведеність події і складу адміністративного правопорушення за статтею 132-1 КУпАП. Крім того, зазначив, що постанова складена з порушеннями ПДР та КУпАП. Йому не було надано право на правову допомогу. У постанові не зазначено відомостей про технічний запис, яким здійснено фото або відеозапис та докази вчиненого правопорушення. В постанові відсутні відомості про обладнання, яким було проведено зважування транспортного засобу, яким керував позивач, не зазначено інших доказів, за наявності яких могло бути зафіксовано вказані обставини та свідчили про підтвердження вини позивача «поза будь - яким розумним сумнівом». Враховуючи вищевикладене, вважає, що постанова від 29.11.2021 по справі про адміністративне порушення відносно нього є незаконною, необгрунтованою та безпідставною, а тому підлягає скасуванню, а справа - закриттю за відсутності складу правопорушення. Також просить стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 454 грн. та витрати за надання правової допомоги адвокатом в сумі 5000 грн.

Ухвалою судді від 07 грудня 2021 року прийнято до свого провадження адміністративний позов та призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження.

10 січня 2022 року відповідачем -1 подано до суду відзив на позов, в якому зазначив, що постанова винесена в рамках закону, є обгрунтованою, правомірною. Водієм ОСОБА_1 було порушено Правила дорожнього руху, а саме 29.11.2021 водій ОСОБА_1 перевозив великоваговий вантаж (кукурудзу) з перевищенням вагових норм, а саме з навантаженням на одну вісь 12300кг без відповідного дозволу, тому була винесена постанова ДП18 №807379 за ч.1 ст. 132-1 КУпАП, яка відповідає вимогам ст. ст. 251, 252 КУпАП. Крім того, зазначив, що заявлена позивачем вимога про стягнення на його користь понесених витрат за надання правничої допомоги в сумі 5000 грн. є неспівмірною з ціною позову та обсягом наданих послуг, а вимоги про її відшкодування - необгрунтовані, тому просив відмовити в позові в повному обсязі.

Ухвалою суду від 11 січня 2022 року замінено неналежного відповідача-2, а саме Головне Управління Національної поліції у Вінницькій області, на належного відповідача-2 - Департамент патрульної поліції.

12 січня 2022 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій він просив скасувати як незаконну постанову №807379 від 29.11.2021, а справу закрити. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції всі понесені ним судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Дудін Л.В. в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач-1 інспектор взводу №2 роти №2 БУПП у Вінницькій області ДПП лейтенанта поліції Горкуша Д.П. в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений, про що наявні розписки про вручення рекомендованого повідомлення. Причина неявки суду невідома. Клопотань про відкладення не надходило.

Представник відповідача - 2 Департаменту патрульної поліції в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений, про що наявні розписки про вручення рекомендованого повідомлення. Причина неявки суду невідома. Клопотань про відкладення не надходило. Відзиву відповідачем-2 Департаментом патрульної поліції - не надано, заперечень на позовну заяву до суду не надходило.

Відповідно до ч.3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлені наступні обставини.

29 листопада 2021 року інспектором взводу №2 роти №2 БУПП у Вінницькій області ДПП лейтенантом поліції Горкушею Д.П. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №807379, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. за вчинене правопорушення, передбачене ч.1 ст. 132-1 КУпАП (а.с.8).

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, 29.11.2021 о 14.05 год на а/д М-21 286км +274м водій керував составом транспортних засобів (MAN/КASSBOHRER номерний знак НОМЕР_1 / НОМЕР_2 ) перевозив вантаж (кукурудзу) з порушенням вагових норм, а саме на одиночну вісь маса становить 12300т при нормативно встановлених 11000т, чим порушив п.п.22.5 Правил дорожнього руху, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 132-1 КУпАП.

З копії товарно-транспортної накладної -5278 від 29.11.2021 вбачається, що перевізник ФОП ОСОБА_1 29.11.2021 здійснював перевезення кукурудзи неочищеної вагою брутто 38780кг, тара 15240кг, нетто 23540кг (а.с.9).

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Виходячи із норм, викладених в ст. 77 КАС України, встановлено, що за загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. При розгляді справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод та інтересів.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Верховний Суд у постанові від 23.10.2019 у справі № 357/10134/17 звертає увагу судів на приписи ст. 251 КУпАП, в якій обумовлено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами. Звертає увагу, що відповідно до вимог статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В силу принципу презумпції невинуватості, чинної в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно з оскаржуваною постановою, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху, а саме, п.22.5 Правил Дорожнього руху.

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, про порушення якого вказано інспектором у оскаржуваній постанові, встановлено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Порядок здійснення габаритно-вагового контролю затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 №879 "Про заходи збереження автомобільних доріг загального користування" (далі Порядок № 879).

За визначенням наданим у пункті 2 цього Порядку габаритно-ваговий контроль-це контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів; попередній габаритно-ваговий контроль-це визначення параметрів великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу для встановлення наявності перевищення нормативів на стаціонарних пунктах; точний габаритно-ваговий контроль-визначення габаритно-вагових параметрів транспортного засобу на стаціонарному або пересувному пункті.

Габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції (пункт 3 Порядку № 879).

Габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно в пунктах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів (пункт 6 Порядку № 879).

У пунктах 12 та 13 Порядку № 879 закріплено, що вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.

Особливості габаритно-вагового контролю та вимоги до нього закріплені у пунктах 15-25 зазначеного Порядку.

Зокрема, в п. 18 цього Порядку вказано, що за результатами точного габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця.

Відповідно до п.22 Порядку № 879 у разі виявлення на стаціонарних або пересувних чи автоматичних зважувальних пунктах порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів такий транспортний засіб тимчасово затримується згідно із статтею 265-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що здійснення габаритно-вагового контролю проводиться виключно в пунктах габаритно-вагового контролю за допомогою спеціального обладнання, на яке видається відповідне свідоцтво; за результатами такого контролю видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця. При цьому, виявлення порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, такий транспортний засіб тимчасово затримується.

Частиною першою статті 132-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.

На підтвердження своїх заперечень відповідачем надано суду копію чека зважування від 29.11.2021, з якого вбачається, що при зважуванні MAN НОМЕР_1 навантаження на 1 вісь становила 6800кг, на 2 вісь 12300кг, на 3 вісь - 6450кг, на 4 вісь 5250кг, на 5 вісь 9450кг (а.с.73).

Відповідно до ч.3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався).

На підтвердження своїх заперечень відповідачем-1 надано суду СD-R диск, на якому міститься лише відеозапис винесення оскаржуваної постанови (а.с.74).

Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України №1026 від 18.12.2018 містить чіткий перелік пристроїв, за допомогою яких поліції надано право проводити відеофіксацію.

Із постанови вбачається, що відеофіксація правопорушення не здійснювалася, графа 7 «До постанови додаються» не містить даних про проведення відеофіксації.

У постанові від 29.11.2021 відсутні відомості про технічний засіб, яким здійснено відеозапис.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, наданий відповідачем відеофайл не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 по справі № 428/2769/17.

Надані відповідачем-1 матеріали на оптичному диску підпадають під визначення електронного доказу, встановленого ст. 99 КАС України, отже, копії зазначених доказів мають бути засвідчені електронним цифровим підписом або мають бути надані суду в оригіналі, що також передбачає наявність на них, серед іншого ознак цифрового підпису автора. Як встановлено судом шляхом огляду змісту оптичного диску, на відеозаписі відсутній цифровий підпис автора. Таким чином, наданий суду відеозапис не є допустимим доказом в розумінні ст. 74 КАС України.

Отже, суд не приймає в якості належного та допустимого доказу запис відеофіксації порушення, наданого відповідачем-1, оскільки даний доказ не відповідає критеріям електронного доказу та безпосередньо не зазначений в оскаржуваній постанові, як прилад з якого велась відеофіксація правопорушення.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів у підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення відповідачем не надано, посилання на них у постанові відсутнє.

Також, відповідачем не надано жодного документу, який би підтверджував, що вимірювальне (зважувальне) обладнання габаритно-вагових параметрів фактичної маси транспортного засобу має відповідну сертифікацію, як того вимагає чинне законодавство України, та не було надано підтвердження, що вимірювання було проведено відповідно до спеціальної методики, затвердженою спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Згідно з ч.2 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваній постанові не зазначено частини статті, яка передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення, тобто зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам, передбаченим статтею 283 КУпАП.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 24.01.2019 в справі №428/2769/17.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, вказане не можна розуміти таким чином, що позивач взагалі звільнений від обов`язку доказування своїх вимог, тому обов`язок доказування розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Вищевикладене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 536/583/17 та від 14 березня 2018 року № 760/2846/17.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі № 816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Окрім зазначеного вище, суд звертає увагу, що усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов`язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач.

Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в даному випадку відповідачем, в порушення вимог 72 КАС України, не виконано обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, не надано належних і допустимих доказів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що у свою чергу не дає можливості встановити винність позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі обґрунтовані, постанова серії ДП18 №807379 від 29.11.2021 підлягає скасуванню, справа про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.132-1 КУпАП закриттю за відсутністю складу правопорушення.

Позивачем в позовній заяві завлено вимогу про стягнення на його користь понесених судових витрат.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, зокрема вони підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Згідно з ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 454,00 грн., що підтверджується квитанцією про сплату №0.0..1 від 02.12.2021(а.с.1).

Отже на користь позивача підлягають до стягнення витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч.4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатську діяльність" передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача адвокатом Дудіним Л.В. надано: договір про надання професійної правничої допомоги від 02.12.2021, укладений між адвокатом Дудіним Л.В. та Грінченком П.О. (а.с.12,13); акт приймання-передачі наданої професійної правничої допомоги від 02.12.2021 (а.с.14); квитанцію до прибуткового касового ордеру №02/1212021 від 02.12.2021 на суму гонорару 5000 грн. (а.с.16). Крім того, надано суду копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Дудіна Л.В.

Склад та розмір судових витрат, зокрема, на професійну правничу допомогу та/або проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Так, зі змісту заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу у цій справі позивачем оцінено у наступних розмірах: вартість правничої допомоги в сумі 5000грн.

Що стосується вартості послуг адвоката слід зазначити наступне.

У акті приймання-передачі наданої професійної правничої допомоги сторонами зокрема зазначено перелік послуг: підготовка заяв, адвокатських запитів, позовної заяви, надання консультацій, підготовка процесуальних документів, представництво інтересів клієнта в судах Вінницької області та за необхідності інші види правничої допомоги.

Дані послуги указані в акті приймання-передачі наданих послуг прямо відносяться до безпосередніх обов`язків при виконанні договору про надання правової допомоги адвокатом від 02.12.2021.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Щодо співмірності заявленої суми судових витрат з ціною позову (розміру суми штрафу за постановою, що оскаржується) суд зазначає, що сума заявлених витрат значно більше перевищує суму штрафу за постановою, що оскаржується, таким чином вочевидь не є співмірною.

Відсутність розрахунку вартості послуг не надає можливості визначити вартість, обсяг та дійсність наданих послуг, тому є підставою для часткової відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19 та від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Отже, суд з урахуванням вимог співмірності, розумності, обґрунтованості, складності справи та доведеності обсягу наданої правової допомоги по цій справі, вважає, що слід стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Керуючись ст. 280 КУпАП, ст. ст. 72-77, 241-246, 286 КАС України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до інспектора взводу №2 роти №2 БУПП у Вінницькій області ДПП лейтенанта поліції Горкуші Дениса Петровича, Департамент патрульної поліції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення- задовольнити.

Скасувати постанову серії ДП18 №807379 від 29 листопада 2021 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у виді штрафу в розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.

Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 132-1 КУпАП закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 454,00грн.(чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 коп.) та 2000грн.(дві тисячі гривень 00 коп.) за надання правової допомоги.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду, з урахуванням п. 3 Розділу VI Прикінцеві положення КАС України.

Повне найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

відповідач: інспектор взводу №2 роти №2 БУПП у Вінницькій області ДПП лейтенант поліції Горкуша Денис Петрович, адреса м.Вінниця, вул.Театральна, 10, 21050.

відповідач: Департамент патрульної поліції, , адреса місцезнаходження вул.Федора Ернста, 3, м.Київ, 03048.

Повний текст рішення складено 21 лютого 2022 року.

Суддя А.М. Мудрак