Справа № 520/26160/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

21.02.2022 р. справа №520/26160/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління ДПС у Харківській області
проскасування вимоги ГУ ДПС у Харківській області від 07.09.2021р. №Ф-3-25, -

встановив:

Матеріали неналежно оформленого позову були отримані судом 08.12.2021р. Позов був прийнятий до розгляду після усунення недоліків в оформленні 10.01.2022р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 10.02.2022р.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, платник) у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу скасування правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень у формі вимоги ГУ ДПС у Харківській області від 07.09.2021р. №Ф-3-25.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що оскаржена вимога створює умови для повторного неправомірного притягнення учасника суспільних відносин до одного і того ж виду юридичної відповідальності, винесена поза межами строку, прийнята неповноважною особою, відсутнє повідомлення-розрахунок.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби України у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі за текстом - владний суб`єкт, контролюючий орган, ГУ, адміністративний орган, Управління, орган публічної адміністрації), із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що оскільки за відомостями інтегрованої картки заявника (інформаційно-телекомунікаційної системи) як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - ЄСВ) станом на 31.08.2021р. обсяг невиконаних зобов`язань приватної особи з оплати ЄСВ складав - 39.612,32грн. (основний платіж/недоїмка - 9.548,71грн.; штраф - 4.681,27грн.; пеня - 25.382,34грн.), то вчинене управлінське волевиявлення з видання примусу про стягнення є юридично правильним та фактично вірним.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації суб`єктів господарювання, набув правового статусу фізичної особи - підприємця, знаходиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, громадських утворень під ідентифікаційним кодом -, є платником внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у якості самозайнятої особи - підприємця.

Між заявником та органами системи ДПС України у минулому мала місце низка судових спорів з приводу виконання обов`язку з оплати ЄСВ.

Так, зокрема, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2021р. у справі №520/5783/2020 були установлені такі обставини: 1) адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування органами доходів і зборів здійснюється з 01.10.2013р.; 2) відносно заявника видавалась вимога про оплату недоїмки з ЄСВ №Ф-1687 від 21.02.2013р. на суму 4.353,03грн., котра наразі є діючою; 3) відносно заявника видавалась вимога про оплату недоїмки з ЄСВ №Ф-48-25 від 07.08.2014р. на суму 8.970,40грн., котра була скасована постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2015 у справі № 820/5513/15; 4) відносно заявника видавалась вимога про оплату недоїмки з ЄСВ №Ф-48-25 від 09.02.2015р. на суму 11.039,74грн., котра наразі є діючою; 5) відносно заявника видавалась вимога про оплату недоїмки з ЄСВ №Ф-48-25 від 13.05.2015 на суму 11.995,39грн., котра була скасована постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2015 у справі № 820/9484/15; 6) відносно заявника видавалась вимога про оплату недоїмки з ЄСВ №Ф-3-25 від 13.11.2017 на суму 11.135,63грн., котра була скасована рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 у справі №820/4769/18; 7) відносно заявника видавалась вимога про оплату недоїмки з ЄСВ №Ф-3-25 від 03.04.2018 на суму 15.359,63грн., котра була скасована рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2019р. у по справі № 2040/7595/18; 8) відносно заявника видавалась вимога про оплату недоїмки з ЄСВ №Ф-3-25 від 03.05.2018 на суму 15.356,81грн., котра була скасована рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2019р. по справі 520/9807/18; 9) вимоги контролюючого органу про оплату недоїмки з ЄСВ №Ф-48-25 від 07.08.2014р. на суму 8.970,40грн., №Ф-48-25 від 09.02.2015р. на суму 11.039,74грн., №Ф-48-25 від 13.05.2015р. на суму 11.995,39грн., №Ф-3-25 від 13.11.2017р. на суму 11.135,63грн; №Ф-3-25 від 03.04.2018р. на суму 15.359,63грн., №Ф-3-25 від 03.05.2018р. на суму 15.356,81грн. були скасовані в судовому порядку; 10) вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ №Ф-1687 від 21.02.2013р. на суму 4.353,03грн. та №Ф-48-25 від 09.02.2015 на суму 11.039,74грн. не оскаржувалися в судовому порядку, та не були скасовані ані в судовому, ані в адміністративному порядку.

Переліченими вище судовими актами названі рішення суб`єкта владних повноважень були визнані протиправними виключно з мотивів порушення процедури реалізації владної управлінської функції органом публічної адміністрації; обставин відсутності у заявника обов`язку з оплати ЄСВ судами у цих справах не встановлювалось.

Окрім того, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021р. у справі №520/4016/21 було скасовано видану відносно заявника вимогу ГУ ДПС у Харківській області №Ф-3-25 від 06.11.2020р. про сплату 17.468,71грн. боргу з ЄСВ.

За твердженнями відповідача згідно із відомостями інтегрованої картки платника (інформаційно-телекомунікаційної системи) заявника як платника ЄСВ станом на 31.12.2012р. борг за платежем недоїмка (тобто за основним платежем, без урахуванням штрафів та пені) заявника з оплати ЄСВ складав - 6.024,69грн.; станом на 01.10.2013р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 6.024,69грн.; станом на 31.12.2013р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 7.035,16грн.; станом на 31.12.2014р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 9.938,35грн.; станом на 31.12.2015р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 13.459,16грн.; станом на 31.12.2016р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 14.293,67грн., станом на 31.12.2017р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 14.290,67грн., станом на 31.12.2018р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 17.468,81грн., станом на 31.12.2019р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 17.468,79грн., станом на 31.12.2020р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 17.468,71грн., станом на 31.08.2021р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 14.229,98грн.

07.09.2021р. органом публічної адміністрації без попереднього проведення заходу контролю та без попереднього складання акту перевірки, а виключно на підставі відомостей Інформаційної картки платника з Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відносно заявника було видано правовий акт індивідуальної дії у формі вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ №Ф-3-25 від 07.09.2021р., якою заявник був обтяжений обов`язком провести оплату 39.612,32грн. боргу (основний платіж/недоїмка - 9.548,71грн.; штраф - 4.681,27грн.; пеня - 25.382,34грн.).

Згідно із копіями приєднаних до справи квитанцій заявником було сплачено: 2.754,20грн. ЄСВ за 4 квартал 2019р. - 18.01.2020р., 2.078,20грн. ЄСВ за січень 2020р. та за лютий 2020р. - 16.04.2020р., 1.039,10грн. ЄСВ за червень 2020р. - 20.07.2020р., 3.178,10грн. ЄСВ за 3 квартал 2020р. - 20.10.2020р., 3.300,00грн. ЄСВ за 4 квартал 2020р. - 19.01.2021р., 3.960,00грн. ЄСВ за 1 квартал 2021р. - 16.04.2021р., 3.960,00грн. ЄСВ за 2 квартал 2021р. - 19.07.2021р., 3.960,00грн. ЄСВ за 3 квартал 2021р. - 20.10.2021р., 4.070,00грн. ЄСВ за 4 квартал 2021р. - 20.01.2022р.

Відповідно до листа ГУ ДПС у Харківській області від 20.01.2022р. заявником у період з 01.01.2013р. здійснюється оподаткування доходів від підприємницької діяльності за правилами спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності (2 група платників єдиного податку, ставка - 10%), за період 01.01.2019р.-31.12.2021р. було сплачено - 34.949,30грн. ЄСВ.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу застосування 07.09.2021р. міри юридичної відповідальності у сфері справляння ЄСВ, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Процедури справляння єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі підстави та момент виникнення публічного обов`язку з проведення грошових платежів на оплату ЄСВ, алгоритм обчислення розміру платежів, строк виконання публічного обов`ку тощо), заходи державного примусу (у тому числі склади правопорушень у сфері справляння ЄСВ та міри юридичної відповідальності тощо) та механізми реалізації заходів впливу і заходів стягнення визначені нормами Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ "Про збір та облік єдиною внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі за текстом - Закон України №2464-VІ) і деталізовані приписами Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (затверджена наказом Міністрества фінансів України №449 від 20.04.2015р., зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015р. за №508/26953; далі за текстом - Інструкція № 449).

Так, у силу ч.2 ст.2 Закону України №2464-VІ виключно нормами Закону України №2464-VІ визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

За застереженням ч.1 ст.2 Закону №2464-VI дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тому норми Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не поширюються на спірні відносини, позаяк взагалі не унормовують жодного аспекту з приводу справляння ЄСВ.

Відтак, доводи заявника з цього питання слід визнати юридично неспроможними.

Норми Податкового кодексу України поширюються на спірні відносини в частині процедури реалізації владної компетенції контролюючого органу (тобто проведення заходів контролю), визначення податкової адреси боржника та порядку сповіщення платника про рішення контролюючого органу, так і положеннями Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в частині набуття громадянином правового статусу фізичної особи - підприємця.

Відтак, доводи заявника з цього питання також слід визнати юридично неспроможними.

При цьому, суд зважає, що норми Закону №2464-VI відносно випадку, котрий є предметом розгляду у справі №520/26160/21, не містять неузгодженостей або суперечностей, котрі б об`єктивно вимагали застосування правил розв`язання колізій.

За наведеними у ст.1 Закону №2464-VI визначеннями: мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п.5 ч.1 ст.1); недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом (п.6 ч.1 ст.1).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками ЄСВ є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, обов`язки яких виникають за ч.4 ст.5 Закону №2464-VI з дня державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Згідно з п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник ЄСВ зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

При цьому, за спеціальним правилом ч.4 ст.6 Закону №2464-VI у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Пунктом 2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI передбачено, що для платників ЄСВ, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування нараховується - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Звідси слідує, що для фізичних осіб підприємців законом запроваджено спеціальне правило, за яким обов`язок з оплати ЄСВ виникає безвідносно до реального провадження господарської діяльності та отримання позитивного фінансового результату у вигляді доходу і складає арифметичний еквівалент розміру мінімального страхового внеску (тобто грошову суму у розмірі 22% мінімальної заробітної плати).

Пунктом 3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI визначено, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування нараховується - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, і для фізичних осіб підприємців (які обрали спрощену систему оподаткування) законом також запроваджено ідентичне спеціальне правило, за яким обов`язок з оплати ЄСВ виникає безвідносно до реального провадження господарської діяльності та отримання позитивного фінансового результату у вигляді доходу і складає арифметичний еквівалент розміру мінімального страхового внеску (тобто грошову суму у розмірі 22% мінімальної заробітної плати).

Відповідно до ч.5 ст.8 Закону №2464-VI ЄСВ для платників ЄСВ, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно з ч.8 ст.9 Закону №2464-VI платники ЄСВ, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У розумінні ст.1 Закону №2464-VI несплачені у визначений законом строк суми ЄСВ набувають правового статусу недоїмки з ЄСВ.

При цьому, за спеціальним застереженням ч.6 ст.25 Закону №2464-VI за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Звідси слідує, що законом запроваджено імперативне веління, у силу якого поза волею платника ЄСВ - боржника та попри визначену ним юридичну долю власного майна у вигляді грошових коштів, сплачені суми ЄСВ підлягають першочерговому зарахуванню в погашення тієї частині недоїмки з ЄСВ, що виникла раніше у часі.

Як то указано у ч.4 ст.25 Закону №2464-VI, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Відповідно до ч.10 ст.25 Закону №2464-VI на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п.2 ч.11 ст.25 Закону №2464-VI податковий орган за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ЄСВ застосовує до платника ЄСВ штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Частиною 14 ст.25 Закону №2464-VI прямо обумовлено, що про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа податкового органу у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Але згідно з ч.15 ст.25 Закону №2464-VI суми штрафів та нарахованої пені, застосованих за порушення порядку та строків нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, стягуються в такому самому порядку, що і суми недоїмки із сплати єдиного внеску. Суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату недоїмки, якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою недоїмки.

За правилом ч.13 ст.25 Закону №2464-VI нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно. У разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки нарахування пені зупиняється з дня подання скарги до податкового органу або позову до суду.

Згідно з ч.16 ст.25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

При цьому, норми Закону №2464-VI не визначають не лише присікального (преклюзивного), а взагалі будь-якого строку направлення вимог про сплату недоїмки з ЄСВ на адресу боржників.

Такий строк указаний у п.3 розділу VI Інструкції №449, але також не кваліфікований у якості присікального (преклюзивного), що зумовлено приписами ч.16 ст.25 Закону №2464-VI.

Тому довід заявника про протилежне слід визнати юридично неспроможним.

Пунктом 910 розділу VIII Закону №2464-VI визначено, що тимчасово звільняються від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 1 по 31 березня, з 1 по 30 квітня та з 1 по 31 травня 2020 року за себе. При цьому положення абзацу другого пункту 2 частини першої статті 7 цього Закону щодо таких періодів для таких осіб не застосовуються.

Відповідно до п.п.911.1 розділу VIII Закону №2464-VI тимчасово штрафні санкції, визначені частиною одинадцятою статті 25 цього Закону, не застосовуються за такі порушення, вчинені у період з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), як несвоєчасна сплата (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Згідно з п.п.911.2 розділу VIII Закону №2464-VI протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), платникам єдиного внеску не нараховується пеня, а нарахована пеня за ці періоди підлягає списанню.

Таким чином, у силу ч.13 ст.25 Закону №2464-VI пеня не нараховується за час, котрий припадає на період оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки до податкового органу або позову до суду, а у силу п.п.9 11.2 розділу VIII Закону №2464-VI - протягом періоду з 01.03.2020р. по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

У силу приписів п.п.911.1 розділу VIII Закону №2464-VI штраф у порядку п.2 ч.11 ст.25 Закону №2464-VI (за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ЄСВ) не застосовується протягом періоду з 01.03.2020р. по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Згідно з п.2 розділу VI Інструкції №449 у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до п.3 розділу VI Інструкції №449 податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним податковим органом протягом 15 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки. Податковий орган надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення. У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у пункті 1 статті 4 Закону, протягом 20 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Звідси слідує, що окремими та самостійними приводами для видання органом публічної адміністрації вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ є: 1) або акт документальної перевірки; 2) або факт існування у ІКП чи ІТС (інтегрованій картці платника чи інформаційно-телекомунікаційній системі) на кінець календарного місяця недоїмки з ЄСВ чи боргу із сплати фінансових санкцій.

При цьому, у випадку видання органом публічної адміністрації вимоги про сплату недоїмки у зв`язку із існуванням у ІКП чи ІТС (інтегрованій картці платника чи інформаційно-телекомунікаційній системі) на кінець календарного місяця недоїмки з ЄСВ чи боргу із сплати фінансових санкцій - строк надсилання вимог про сплату недоїмки з ЄСВ складає 20 робочих днів.

За правилом п.6 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо вимога податкового органу про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили.

Таким чином, усі вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ, що були скасовані рішеннями судів у справах №820/5513/15, 820/9484/15, 820/4769/18, №2040/7595/18, 520/9807/18, 520/5783/2020, 520/4016/21, вважаються відкликаними, за загальним правилом втрачають юридичну силу з календарної дати прийняття, а тому не створюють для заявника жодних юридичних наслідків, і відтак, не можуть слугувати доказами існування у даному конкретному випадку запровадженої ст.61 Конституції України неприпустимості подвійного притягнення заявника до одного і того ж виду юридичної відповідальності, не зумовлюють повторного стягнення одного і того ж самого публічного платежу.

Згідно з п.4. розділу VIІ Інструкції №449 факти порушень законодавства, крім тих, що є предметом акта документальної перевірки, та тих, що зазначені в підпункті 2 пункту 2 цього розділу, посадова особа податкового органу оформлює актом довільної форми, в якому чітко викладається зміст порушення з обґрунтуванням порушених норм законодавчих актів. Такий акт про порушення надсилається (вручається) платнику разом із рішенням про застосування штрафних санкцій.

Оскільки п.п.2 п.2 розділу VIІ Інструкції №449 за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ЄСВ, то застосування штрафу у порядку з п.2 ч.11 ст.25 Закону №2464-VI не вимагає обов`язкового попереднього складання акту документальної перевірки, натомість управлінське волевиявлення з приводу нарахування штрафу може бути проведено на підставі відомостей ІКП чи ІТС, підтверджених даними обєктивної дійсності.

Станом на 31.08.2021р. борг (недоїмка) заявника з оплати ЄСВ складав - 14.229,98грн.

Усі раніше надіслані вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ, що були скасовані рішеннями судів у справах №820/5513/15, 820/9484/15, 820/4769/18, №2040/7595/18, 520/9807/18, 520/5783/2020, 520/4016/21, не є перешкодою для видання оскарженої вимоги №Ф-3-25 від 07.09.2021р., якою заявник був обтяжений обов`язком провести оплату 39.612,32грн. боргу (основний платіж/недоїмка - 9.548,71грн.; штраф - 4.681,27грн.; пеня - 25.382,34грн.), позаяк втратили юридичну силу з календарної дати видання і не існують в умовах об`єктивної дійсності у якості діючих рішень суб`єкта владних повноважень.

З наведених міркувань довід заявника про протилежне слід визнати юридично неспроможним.

Юридично неспроможним суд вважає і довід заявника про прийняття вимоги неуповноваженим суб`єктом права (ГУ ДПС у Харківській області замість Київської ОДПІ), позаяк постановою КМУ від 28.03.2018р. №296 "Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби" реорганізовано територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом приєднання як структурних підрозділів до відповідних територіальних органів ДФС. Так, всі територіальні органи ДФС на території Харківської області реорганізовані та приєднані до Головного управління ДФС у Харківській області. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019р. №537 відбулась реорганізація і Головного управління ДФС у Харківській області шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Харківській області.

У подальшому на виконання постанови КМУ від 30.09.2020р. №893 та наказу ДПС України від 30.09.2020р. №529 відбулась реорганізація ГУ ДПС у Харківській області, компетенційним правонаступником якої стало ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, а Київська ОДПІ є лише структурним підрозділом ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, а відтак не має повноважень на вчинення управлінських волевиявлень від власного імені.

Отже, оскаржене рішення видано від імені ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України, у межах компетенції даного органу публічної адміністрації.

У межах справи №820/9484/15 судом було установлено, що заявником отримано вимогу про сплату боргу №ф-48-25 від 13.05.2015р. на суму недоїмки - 11.995,39грн., штрафу - 246,95грн., пені - 1.068,96грн. (а.с.24). Сума недоїмки складається з платежів по ЄСВ за період: сальдо на 30.09.2013р. - 6.024,69грн., а також авансових платежів за ІІІ квартал 2013р. - 1.194,03 грн., за ІV квартал 2013р. - 1.218,67 грн., за І квартал 2014р. - 1.267,95 грн., за ІІ квартал 2014р. - 1.267,95 грн., за ІІІ квартал 2014р. - 1267,95 грн., за ІV квартал 2014р. - 1.267,95 грн.

У межах справи №820/4769/18 судом установлено, що вимога про сплату недоїмки з ЄСВ №Ф-3-25 від 13.11.2017р. була видана відносно боргу станом на 31.10.2017р. у розмірі 11.135,63грн. основного платежу, 246,95грн. штрафу та 1.068,96грн. пені.

У межах справи №2040/7595/18 судом установлено, що вимога про сплату недоїмки з ЄСВ №Ф-3-25 від 03.04.2018р. була видана відносно боргу станом на 31.03.2018 р. у розмірі 15.359,63 грн., з яких 14.518,04 грн. - недоїмка, 246,95 грн. - штрафи та 594,64 грн. - пеня.

Стосовно доводу заявника про спробу повторного притягнення до одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, суд зазначає, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2021р. у справі №520/5783/2020 були установлені обставини, згідно з якими видана відносно заявника вимога про сплату недоїмки з ЄСВ №Ф-1687 від 21.02.2013р. на суму 4.353,03грн. та видана відносно заявника вимога про сплату недоїмки з ЄСВ №Ф-48-25 від 09.02.2015 на суму 11.039,74грн. не оскаржувалися в судовому порядку, та не були скасовані ані в судовому, ані в адміністративному порядку.

Суд відзначає, що зміст вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ №Ф-1687 від 21.02.2013р. на суму 4.353,03грн. відповідає відомостям стану виконання заявником публічного обов`язку з оплати ЄСВ станом на 31.01.2013р. за відомостями інтегрованої картки платника (інформаційно-телекомунікаційної системи платника).

В ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ відображені облікові операції, згідно з якими сума недоїмки заявника з ЄСВ станом на 31.01.2013р. у розмірі 6.024,69грн. (вимогою про сплату недоїмки з ЄСВ №Ф-1687 від 21.02.2013р. заявник був обтяжений обов`язком провести сплату - 4.353,03грн.) була погашена за рахунок: 1) проведення облікової операції з оплати 208,20грн. - 21.10.2013р.; 2) проведення облікової операції з оплати 1.194,03грн. - 28.11.2013р.; 3) 600,66грн. - 21.07.2014р.; 4) проведення облікової операції з оплати 300,00грн. - 21.10.2014р.; 5) проведення облікової операції з оплати 166,56грн. - 20.01.2015р.; 6) проведення облікової операції з оплати 312,30грн. - 20.04.2015р.; 7) проведення облікової операції з оплати 624,60грн. - 14.07.2015р.; 8) проведення облікової операції з оплати 750,00грн. - 19.10.2015р.; 9) проведення облікової операції з оплати 600,00грн. - 20.01.2016р.; 10) проведення облікової операції з оплати 941,16грн. - 21.07.2016р.; 11) проведення облікової операції з оплати 957,00грн. - 18.10.216р.

Таким чином, станом на 18.10.2016р. відображена у вимозі про сплату недоїмки з ЄСВ №Ф-1687 від 21.02.2013р. сума боргу з ЄСВ у розмірі 4.353,03грн. була погашена.

При цьому, станом на 18.10.2016р. сума недоїмки (боргу) з ЄСВ за відомостями ІКП (ІТС) склала - 13.966,49грн.

Також суд відзначає, що вимога про сплату недоїмки з ЄСВ №Ф-48-25 від 09.02.2015 на суму 11.039,74грн. відповідає відомостям стану виконання заявником публічного обов`язку з оплати ЄСВ станом на 31.01.2015р. за відомостями інтегрованої картки платника (інформаційно-телекомунікаційної системи платника).

В ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ відображені облікові операції, згідно з якими сума недоїмки станом на 31.01.2015р. у розмірі 11.039,74грн. була погашена за рахунок: 1) проведення облікової операції з оплати 990,00грн. - 19.01.2017р.; 2) проведення облікової операції з оплати 2.112,00грн. - 20.07.2017р.; 3) проведення облікової операції з оплати 2.115,00грн. - 19.10.2017р.; 4) проведення облікової операції з оплати 2.112,00грн. - 27.03.2018р.; 5) проведення облікової операції з оплати 2.460,00грн. - 20.04.2018р.; 6) проведення облікової операції з оплати 2.457,18грн. - 25.07.2018р.

Таким чином, станом на 25.07.2018р. відображена у вимозі про сплату недоїмки з ЄСВ недоїмки з ЄСВ №Ф-48-25 від 09.02.2015 сума боргу з ЄСВ у розмірі 11.039,74грн. була погашена.

Відтак, поточні платежі з ЄСВ, які мали бути проведені заявником з 09.02.2015р. (дата прийняття вимоги про оплату недоїмки з ЄСВ №Ф-48-25 від 09.02.2015 на суму 11.039,74грн.) станом на 25.07.2018р. трансформувались у новостворену заборгованість/борг/недоїмку з ЄСВ.

Доказів своєчасної оплати цих платежів матеріали справи не містять.

Доказів включення до ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ недостовірних, спотворених, перекручених, сфальшованих даних матеріали справи не містять.

Отже, названі індивідуальні правові акти суб`єкта владних повноважень були виконані у спосіб оплати заявником коштів, а тому є відкликаними у зв`язку із оплатою, втратили юридичну силу і не можуть бути кваліфіковані у якості перешкоди для прийняття нових рішень про сплату недоїмки з ЄСВ за хронологічно майбутніми платежами, котрі трансформувались у борг.

За відомостями ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ протягом 2013р. заявнику було нараховано - 1.194,03грн. ЄСВ, сплачено - 1.402,23грн. ЄСВ, що з урахуванням суми боргу з ЄСВ станом на 31.12.2012р. - 6.024,69грн., призвело до виникнення недоїмки/боргу з ЄСВ у сумі - 5.816,49грн.

За відомостями ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ протягом 2014р. заявнику було нараховано - 5.022,52грн. ЄСВ, сплачено - 900,66грн. ЄСВ, що з урахуванням суми боргу з ЄСВ станом на 31.12.2013р. 5.816,49грн., призвело до виникнення недоїмки/боргу з ЄСВ у сумі 9.938,35грн.

За відомостями ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ протягом 2015р. заявнику було нараховано 5.374,27грн. ЄСВ, сплачено 1.853,46грн. ЄСВ, що з урахуванням суми боргу з ЄСВ станом на 31.12.2014р. 9.938,35грн., призвело до виникнення недоїмки/боргу з ЄСВ у сумі 13.459,16грн.

За відомостями ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ протягом 2016р. заявнику було нараховано 3.332,67грн. ЄСВ, сплачено 2.498,16грн. ЄСВ, що з урахуванням суми боргу з ЄСВ станом на 31.12.2015р. 13.459,16грн., призвело до виникнення недоїмки/боргу з ЄСВ у сумі 14.293,67грн.

За відомостями ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ протягом 2017р. заявнику було нараховано 5.214,00грн. ЄСВ, сплачено 5.217,00грн. ЄСВ, що з урахуванням суми боргу з ЄСВ станом на 31.12.2016р. 14.293,67грн., призвело до виникнення недоїмки/боргу з ЄСВ у сумі 14.290,67грн.

За відомостями ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ протягом 2018р. заявнику було нараховано 11.595,54грн. ЄСВ, сплачено 9.486,36грн. ЄСВ, що з урахуванням суми боргу з ЄСВ станом на 31.12.2017р. 14.290,67грн., призвело до виникнення недоїмки/боргу з ЄСВ у сумі 17.468,81грн.

За відомостями ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ протягом 2019р. заявнику було нараховано 10.719,72грн. ЄСВ, сплачено 10.719,74грн. ЄСВ, що з урахуванням суми боргу з ЄСВ станом на 31.12.2018р. 17.468,81грн., призвело до виникнення недоїмки/боргу з ЄСВ у сумі 17.468,79грн.

За відомостями ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ протягом 2020р. заявнику було нараховано 9.049грн. ЄСВ, сплачено 9.049,00грн. ЄСВ, що з урахуванням суми боргу з ЄСВ станом на 31.12.2019р. 17.468,79грн., призвело до виникнення недоїмки/боргу з ЄСВ у сумі 17.468,71грн.

За відомостями ІКП (ІТС) заявника як платника ЄСВ протягом періоду 01.01.2021р.-31.08.2021р. заявнику було нараховано 7.981,27грн. ЄСВ, сплачено 11.220,00грн. ЄСВ, що з урахуванням суми боргу з ЄСВ станом на 31.12.2020р. 17.468,71грн., призвело до виникнення недоїмки/боргу з ЄСВ у сумі 14.229,98грн.

З наведених вище об`єктивних даних витікає, що незмінність показника суми заборгованості/боргу/недоїмки з ЄСВ станом на конкретні календарні дати зумовлена виключно періодичністю та розмірами проведених заявником платежів з оплати поточних зобов`язань з ЄСВ з урахуванням боргу станом на 31.12.2012р. - 6.024,69грн., відносно якого заявником у тексті позову не наведено жодних доказів неправомірності формування та не подано доказів суперечності закону управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.12.2019р. у справі №820/3914/17: 1) саме по собі порушення процедури прийняття акту адміністративного органу може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення; 2) певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі); 3) саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом; 4) виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття; 5) дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним; 5) стосовно процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність; 6) у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості; 7) ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; 8) межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття; 9) така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №804/639/18.

З огляду на викладене, лише сама по собі обставина відсутності розрахунку суми недоїмки у силу положень ст.25 Закону № 2464 та п.5 розділу VІ Інструкції № 449 не може бути поза розумним сумнівом кваліфікована у якості достатньої підстави для скасування правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень при підтвердженні обставин наявності невиконаних зобов`язань з проведення публічних платежів.

При цьому, довід заявника про інакше текстуальне формулювання органом публічної адміністрації найменування правового акту індивідуальної дії субєкта владних повноважень також не може бути кваліфіковано у якості підстави для задоволення позову, позаяк за правовою природою юридичні категорії «заборгованість», «борг», «недоїмка» в аспекті ст.25 Закону № 2464 є виключно різними словесними позначеннями одного і того ж стану виконання публічного обов`язку з приводу своєчасного проведення платежів з ЄСВ, котрий характеризується наявністю невиконаного обов`язку.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. по справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Розв`язуючи спір, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у ході розгляду справи субєкт владних повноважень не подав доказів обчислення при винесенні оскарженої вимоги розміру недоїмки з ЄСВ, штрафу та пені з урахуванням ч.6 ст.25 Закону №2464-VI, ч.13 ст.25 Закону №2464-VI, п.910 розділу VIII Закону №2464-VI, п.п.911.1 розділу VIII Закону №2464-VI, п.п.911.2 розділу VIII Закону №2464-VI.

Отже, має місце випадок, коли приватною особою не доведено належного та своєчасного виконання у спірних правовідносинах обов`язку по оплаті ЄСВ і недостовірності відомостей ІКП та ІТС, а суб`єктом владних повноважень не доведено обґрунтованості власних розрахунків як з урахуванням перелічених норм права, так і рішень у справах у справах №820/5513/15, 820/9484/15, 820/4769/18, №2040/7595/18, 520/9807/18, 520/5783/2020, 520/4016/21 (не подано доказів того, що включений до оскарженої вимоги штраф був нарахований із винесенням окремого рішення у порядку ч.14 ст.25 Закону №2464-VI; не подано доказів того, що включена до спірної вимоги сума пені була обчислена із урахуванням рішень у справах №820/5513/15, 820/9484/15, 820/4769/18, №2040/7595/18, 520/9807/18, 520/5783/2020, 520/4016/21 та застережень закону про періоди ненарахування пені; не подано доказів того, що включена до спірної вимоги сума недоїмки була обчислена із урахуванням рішень у справах у справах №820/5513/15, 820/9484/15, 820/4769/18, №2040/7595/18, 520/9807/18, 520/5783/2020, 520/4016/21 та подій вчинення контролюючим органом у спірних правовідносинах управлінського волевиявлення з приводу зміни призначення платежу, визначеного платником податків призначення платежу у порядку ч.6 ст.25 Закону №2464-VI і спрямування поточних платежів на погашення боргу (недоїмки) у хронологічній послідовності виникнення обов`язку з оплати).

Окремо суд зважає, що рішенням ГУ ДФС у Харківській області від 23.10.2019р. № до заявника було застосовано штраф у розмірі 977,19грн. та штраф у розмірі 3.704,08грн., а також нараховано 25.382,34грн. пені.

Рішенням ДПС України від 02.01.2020р. №155/6/99-00-08-06-01 було скасовано рішення ГУ ДФС у Харківській області від 23.10.2019р. №, але виключно з мотивів порушення процедури прийняття.

У ході розгляду справи відповідачем як органом публічної адміністрації не доведено беззаперечних підстав для включення цих же самих платежів до тексту оскарженої вимоги від 07.09.2021р. №Ф-3-25.

За таких обставин, оскільки оскаржений правовий акт індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень створює для заявника додатковий майновий тягар у спосіб запровадження нових платежів, то позов належить задовольнити, але на самостійно знайдених судом підставах невідповідності закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації, позаяк усі доводи заявника є юридично неспроможними.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у достатньому поза розумним сумнівом обсязі виклав власні міркування та мотиви з приводу тлумачення змісту норм права, оцінки обставин спору та доводів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст. 139 КАС України та Закону України Про судовий збір.

Так, заявником при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 30.12.2021 р. Отже, співвідносно до обсягу задоволених вимог, вказана сума підлягає присудженню на користь позивача за рахунок владного суб`єкта.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, від 07.09.2021р. №Ф-3-25.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (ідентифікаційний код - 43983495; місцезнаходження - 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 46), на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко