Справа № 855/114/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

31 січня 2022 року справа №855/114/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доЦентральної виборчої комісії (далі по тексту - відповідач, ЦВК)
треті особи1. Вінницька обласна громадська організація «Ми разом» (далі по тексту - третя особа 1) 2. Президент України (далі по тексту - третя особа 2) 3. Верховна Рада України (далі по тексту - третя особа 3, ВРУ)
провизнання неправомірними та незаконними дій та бездіяльності відповідача щодо застосування при підготовці та проведенні місцевих виборів у 2020 році в України тексту Конституції України, який не відповідає і не є автентичним офіційному тексту Конституції України (254к/96-ВР), прийнятому на п`ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 року, введеної в дію 28 червня 1996 року спеціальним Законом (254/96-ВР) та доведеного до відома населення у порядку, встановленому законодавством шляхом опублікування у Відомостях Верховної Ради України від 23 липня 1996 року, №30, стаття 141
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва зазначаючи, що відповідач при підготовці та проведенні місцевих виборів у 2020 році застосовував текст Конституції України, який не відповідає і не є автентичним офіційному тексту, а тому усі дії та бездіяльність щодо організації та проведення місцевих виборів 25 жовтня 2020 року в Україні, вважає незаконними та протиправними.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року адміністративну справу №855/114/20 передано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями адміністративну справу №855/114/20 передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою від 15 грудня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №855/114/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов зазначив, що під час організації, підготовки та проведення місцевих виборів у 2020 році, зокрема, під час прийняття постанов від 08 серпня 2020 року №160 «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 25 жовтня 2020 року» та від 30 серпня 2020 року №208 «Про початок виборчого процесу місцевих виборів 25 жовтня 2020 року» керувався чинними нормами законодавства; позивач не вказав, які саме його права порушені.

Третя особа 3 в письмових поясненнях зазначила, що судове рішення у цій справі жодним чином не може вплинути на інтереси, права та обов`язки ВРУ.

Треті особи 1, 2 письмових пояснень з приводу позовних вимог до суду не надали.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_1 звернувся до ЦВК із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив повідомити:

1) який саме текст Конституції України, на виконання вимог статті 2 Виборчого кодексу України, застосовувала і застосовує Центральна виборча комісія при підготовці та проведені місцевих виборів у 2020 році?

2) нормами з якого тексту Конституції України керувалась Центральна виборча комісія при прийнятті постанов №160 від 08 серпня 2020 року «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 25 жовтня 2020 року» та №208 від 30 серпня 2020 року «Про початок виборчого процесу місцевих виборів 25 жовтня 2020 року»;

3) вичерпну та однозначну інформацію про акт, яким текст Конституції України, що застосовується Центральною виборчою комісією при підготовці та проведені місцевих виборів у 2020 році було введено в дію. Чи доводився цей текст Конституції до відома населення у порядку, встановленому законом.

ЦВК листом від 23 жовтня 2020 року №21-17-3-779 повідомила позивача про те, що Центральна виборча комісія під час організації, підготовки та проведення місцевих виборів у 2020 році, зокрема, під час прийняття постанов від 08 серпня 2020 року №160 «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 25 жовтня 2020 року» та від 30 серпня 2020 року №208 «Про початок виборчого процесу місцевих виборів 25 жовтня 2020 року» керувалася Конституцією України, опублікованою у Відомостях Верховної Ради України (далі - ВВР), 1996, №30, стаття 141 (із змінами, внесеними згідно із Законами України №2222-IV від 08 грудня 2004 року, ВВР, 2005, №2, стаття 44; №2952-УІ від 01 лютого 2011 року, ВВР, 2011, №10, стаття 68; №586-VII від 19 вересня 2013 року, ВВР, 2014, №11, стаття 142; №742-УІІ від 21 лютого 2014 року, ВВР, 2014, №11, стаття 143; №1401-VIII від 2 червня 2016 року, ВВР, 2016, №28, стаття 532; №2680-VIII від 7 лютого 2019 року, ВВР, 2019, №9, стаття 50; №27-ІХ від 3 вересня 2019 року, ВВР, 2019, №38, стаття 160).

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Частинами першою та другою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У контексті завдання адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести, а суд - встановити, що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі», а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом».

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені Кодексом адміністративного судочинства України.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення зокрема про: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

в) є визначеним оскільки благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);

д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:

а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;

б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача оскільки це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України;

в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);

г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);

д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №522/3665/17.

Отже адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Тобто, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

При цьому слід зазначити, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити попереднє становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Дослідивши зміст позовної заяви та наявні у справі докази, суд встановив, що позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а посилається на порушення інтересів суспільства.

Крім того, позивач не зазначив, які саме положення Конституції України в редакції від 28 червня 1996 року, мали б бути застосовані ЦВК під час організації, підготовки та проведення місцевих виборів у 2020 році, або які положення Конституції України в редакції від 01 січня 2020 року протиправно застосовані ЦВК.

Також, у позовній заяві не зазначено, у чому саме полягає невідповідність положень Конституції України в редакції від 28 червня 1996 року та положень Конституції України в редакції від 01 січня 2020 року.

Так, Законом України «Про внесення змін до статті 80 Конституції України (щодо недоторканності народних депутатів України)» від 03 вересня 2019 року №27-IX внесено зміни до статті 80 Конституції України (Відомості Верховної Ради України, 1996 р., №30, ст. 141), виклавши її в такій редакції:

«Стаття 80. Народні депутати України не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у парламенті та його органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп».

Пунктом 2 цього Законом України «Про внесення змін до статті 80 Конституції України (щодо недоторканності народних депутатів України)» від 03 вересня 2019 року №27-IX визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2020 року.

На підставі вказаного закону змінено редакцію Конституції України саме з 01 січня 2020 року.

Разом з тим, позивач не зазначив, яким чином зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до статті 80 Конституції України (щодо недоторканності народних депутатів України)» від 03 вересня 2019 року №27-IX порушують його права чи інтереси.

Суд звертає увагу, що положення вказаного закону є чинним та неконституційними у встановленому законом порядку не визнавались.

Таким чином, у справі відсутні докази, які б підтверджували, що поведінка відповідача у межах спірних правовідносин впливає на права чи інтереси позивача або інших осіб.

Також враховуючи, що вибори депутатів сільських, селищних, міських рад територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів відбулись 25 жовтня 2020 року, суд зазначає, що визнання протиправними будь-яких дій відповідача стосовно організації, підготовки та проведення місцевих виборів у 2020 році не відновить ймовірно порушене право позивача та не призведе до будь-яких юридичних наслідків, у тому числі реалізації його виборчих прав.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Центральна виборча комісія (01196, м. Київ, площа Лесі Українки, 1; ідентифікаційний код 21661450);

Вінницька обласна громадська організація «Ми разом» (21050, м. Вінниця, вул. Соборна, 52; ідентифікаційний код 26287186);

Президент України (01220, м. Київ, вул. Банкова, 11; ідентифікаційний код не відомий);

Верховна Рада України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5; ідентифікаційний код 20064120).

Суддя В.А. Кузьменко