Справа № 640/7593/21
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Київ № 640/7593/21
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Міністерства оборони України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі-відповідач/МОУ), в якому просить суд:
- визнати неправомірними дії Міністерства оборони України, щодо відмови мені в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги за фактом настання II групи інвалідності, пов`язаної з пораненням, під час виконання обов`язків військової служби у складі діючої армії;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити мені одноразову грошову допомогу за фактом настання II групи інвалідності, пов`язаної з пораненням та захворюванням під час виконання обов`язків військової служби у складі діючої армії в розмірі, визначеному п.п. 5, 6, 7 ч. 2 ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (у редакції, чинній на час встановлення позивачу II групи інвалідності - 14.10.2013), який визначається на час настання інвалідності у відповідних відсотках від десятирічного максимального посадового окладу за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом в порядку встановленому постановою Кабінету Міністрів України №499 від 28 травня 2008 року Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому було встановлено ІІ групу інвалідності з 19.09.1984 року внаслідок травми, отриманої при виконанні обов`язків військової служби на території Республіки Афганістан, де велись бойові дії. В подальшому при повторному огляді йому було встановлено ІІІ групу інвалідності з 11.05.1994 року. Надалі з 14.10.2013 року позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново, поранення отримане при виконанні обов`язків військової служби. Таким чином, позивач вважає, що з 14.10.2013 року йому вперше було встановлено інвалідність ІІ групи, яка відповідно до Закону №2011-ХІІ, яка дає право на отримання одноразової допомоги в порядку, встановленому цим законом.
Зазначає, що у 2020 році він звернувся через військовий комісаріат із заявою про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з отримання інвалідності ІІ групи відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Натомість, засіданням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення № 170 від 17.12.2020, п. 31 якого відмовлено позивачу у призначені одноразової грошової допомоги. Підставою для прийняття такого рішення було те, що позивач не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення первинної інвалідності в 1984 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.
Натомість позивач вважає п. 31 вказаного рішення є таким, що суперечить вимогам законодавства України, оскільки відповідно статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», він має право на її отримання, як інвалід ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби.
Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просив суд у задоволенні позову відмовити, оскільки, оскільки днем встановлення інвалідності, у розумінні п. 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, вважається проходження громадянином первинного огляду МСЕК. Крім того, представник відповідача наголосив, що зважаючи на те, що первинний огляд МСЕК було проведено 19.09.1984 та відповідно до довідки МСЕК серія ТЕР-Р-82 № 002217 від 19.09.1984 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, з огляду на що чинним на момент встановлення інвалідності вперше законодавством не було передбачено виплату такої допомоги.
У відповіді на відзив відповідача позивач наголосив на безпідставності обставин, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву, наголосивши, що такі обставини не відповідають законодавству України та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 , з 25.05.1983 по 04.06.1984 проходив військову службу в Республіці Афганістан, військова частина пп 93992.
Сторонами не заперечується факт встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності відповідно до довідок МСЕК від 19.09.1984 серії ТЕР-Р-82 №002217 та від 14.10.2013 року серії 10 ААВ №667279, та ІІІ групи інвалідності відповідно до довідки від 11.05.1994 серії АСЕ №015947. Причина інвалідності: поранення отримані при виконанні обов`язків військової служби.
У зв`язку із встановленням позивачу ІІ групи інвалідності, у 2020 році останній звернувся до військово комісаріату із заявою та доданими до неї документами для призначення йому одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, яка стала наслідком виконання позивачем обов`язків військової служби.
Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних витрат від 21.12.2020 року №170 громадянину ОСОБА_1 , якого 04.07.1984 звільнено зі строкової військової служби та 19.09.1984 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК від 19.09.1984 серіяТЕР-Р-82 №002217), відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги. Підставою для такої відмови слугувало те, що на час встановлення первинної інвалідності в 1984 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у призначені та виплаті йому одноразової грошової допомоги, а своє право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності порушеним, звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно із статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 16 цього Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.
Відповідно до частини 9 ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 975 установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:
допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);
допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи.
При цьому, відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Таким чином, днем встановлення інвалідності, у розмінні статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в Порядку № 975, є саме дата проходження первинного огляду МСЕК (1984 рік), під час якого встановлено інвалідність.
Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.02.2019 у справі № 127/12061/17.
Суд також звертає увагу, що в своїй постанові від 27.02.2018 у справі № 816/978/16 (провадження №К/9901/11637/18) колегія суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду дійшла висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, саме з моменту настання інвалідності у позивача.
Як вже було зазначено судом, що крім іншого сторонами не заперечується, відповідно до довідки МСЕК від 19.09.1984 серія ТЕР-Р № 002217, ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності, у зв`язку із проходженням первинного огляду, захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до довідки МСЕК від 11.05.1994 серія АСЕ № 015947, ОСОБА_1 , при повторному огляді МСЕК, встановлено ІІІ групу інвалідності, захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.
Згідно з довідкою МСЕК від 14.10.2013 серія 10 ААВ №667279, при огляді (втретє) МСЕК, ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.
При цьому, суд зазначає, що дата при повторному та третьому огляді МСЕК щодо встановлення інвалідності, не може вважатися днем встановлення інвалідності.
Відтак, до даних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, які діяли при первинному огляді та встановлені інвалідності вперше.
20.12.1991 було прийнято Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII та діяла наступна редакція ст. 16 цього Закону: військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" № 328-V від 03.11.2006р. були внесені зміни до Закону № 2011-XII, які набули чинності з 01.01.2007 р.
Отже, на час встановлення позивачу інвалідності під час первинного огляду не існувало правової норми щодо призначення одноразової грошової допомоги.
Водночас, як вже зазначалося судом, на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності вперше законом не передбачалося ні виплати страхових сум ні одноразової грошової допомоги.
Зважаючи на те, що позивачу інвалідність встановлено у період, коли законодавством України не було передбачено виплату одноразової грошової допомоги категорії військовослужбовців, суд вважає, що відповідач, відмовляючи з таких підстав позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, діяв правомірно. Тому, доводи позивача про поширення на спірні правовідносини Порядку №975 та ч.2 ст.16 Закону №2011 є необґрунтованими та безпідставними.
За таких обставин, правові підстави для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі встановлення ІІ групи інвалідності, пов`язаної з пораненням та захворюванням під час виконання обов`язків військової служби , відсутні.
Згідно статті 58 частини 1 Конституції України закон не має зворотної дії в часі.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. у справі №1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 58 Конституції України, Конституційний суд України дійшов висновку, що принцип, за яким дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що він починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відтак, суд не вбачає підстав для визнання протиправними дій Міністерства оборони України щодо прийняття рішення про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги та як наслідок не вбачає підстав для скасування рішення засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.12.2020, яким відмолено позивачу у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги.
Посилання позивача на те, шо він має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» та Порядку № 945, суд вважає помилковими, оскільки, по-перше, як вже було зазначено судом ІІ група інвалідності була встановлена позивачу 19.09.1984 при проходженні первинного огляду військово-лікарської комісії, по-друге, Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» був прийнятий 20.12.1991, тобто через 7 років після отримання позивачем інвалідності та який не містить посилання на те, що вказаний Закон розповсюджується на осіб, які отримали інвалідність до набрання чинності цим Законом, по-третє, пунктом 2 Порядку № 975 установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Таким чином, підсумовуючи зазначене у сукупності, суд приходить до висновку про правомірність дій Міністерства оборони України щодо прийняття рішення про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги.
Отже, виходячи із заявлених предмету та підстав позову, суд дійшов до висновку про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого відповідачем обґрунтовано та у межах наданих йому повноважень, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.
Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України Про судовий збір від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідачів не стягуються.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 90, 139, 241-246, 255, 263, 290-291 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко