Справа № 160/4590/20
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2022 року м. Дніпросправа № 160/4590/20

головуючий суддя І інстанції Врона О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року в адміністративній справі №160/4590/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України від 23.03.2020р. №91 о/с По особовому складу в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України Про національну поліцію капітана поліції ОСОБА_1 , дільничий офіцер поліції сектору превенції Межівського відділення поліції Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з 23.03.2020р;

- поновити капітана поліції на посаді дільничого офіцера поліції сектору превенції Межівського відділення поліції Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з 23.03.2020р.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.03.2020р. по час розгляду справи та витрати на правову допомогу 3000 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 23.03.2020 року №91 о/с По особовому складу в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України Про національну поліцію капітана поліції ОСОБА_1 , дільничний офіцер поліції сектору превенції Межівського відділення поліції Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з 23.03.2020 року.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області поновити капітана поліції ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції Межівського відділення поліції Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з 23.03.2020 року.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.03.2020 року по день прийняття рішення судом у розмірі 97152,51 грн.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції Межівського відділення поліції Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з 23.03.2020 року та в частині зобов`язання Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області виплатити капітану поліції ОСОБА_1 грошове забезпечення у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 12193,23 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що останнім з позивачем було узгоджено дату звільнення - 23.03.2020 року, на якій позивач наполягав у своєму рапорті від 22.03.2020 року.

ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 10.02.2020 року №42о/с капітана поліції ОСОБА_1 (0048813) переміщено на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Межівського відділення поліції Синельниківського відділу поліції, звільнивши з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції П`ятихатського відділення поліції Жовтоводського відділу поліції, з 10.02.2020 року.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 23.03.2020 року №91о/с капітана поліції ОСОБА_1 (0048813) дільничного офіцера поліції сектору превенції Межівського відділення поліції Синельниківського відділу поліції звільнено за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 23.03.2020 року.

Підставою для звільнення визначено рапорти ОСОБА_1 від 22.03.2020 року.

Не погодившись з правомірністю прийняття наведеного наказу, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Національної поліції України від 23.03.2020 року №91 о/с про звільнення позивача є протиправним та підлягає скасування, а позивач підлягає поновленню на посаді. Зауважено, що чинним законодавством не встановлено заборони звільнення поліцейського зі служби в поліції за його власним бажанням в період його тимчасової непрацездатності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спеціальним Законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 р. № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 60 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 1 статті 58 Закону України "Про Національну поліцію" призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Аналіз наведених вище норм свідчить, що чинним трудовим законодавством працівника наділено правом як прямо шляхом подання відповідної заяви (рапорту, клопотання), так і опосередковано шляхом продовження фактичного виконання посадових обов`язків, відкликати власну заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 31.01.2019 року по справі № 818/112/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Як свідчать встановлені обставини справи, 22.03.2021 року позивачем було подано рапорт про його звільнення зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 23.03.2020 року.

Однак, 23.03.2021 року позивачем було написано рапорт про відмову у звільненні за власним бажанням, який, відповідно до пояснень позивача, 23.03.2020 року направлено засобами поштового зв`язку на адресу відповідача та відповідно до штемпелю останнього на наведеному рапорті, останній був отриманий відповідачем 26.03.2021 року.

Між тим, доказів направлення наведеного рапорту матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021 року було зобов`язано ОСОБА_1 надати докази надіслання рапорту про не розгляд його рапорту про звільнення, саме 23.03.2021 року та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області подати до суду копію конверту, яким позивачем було надіслано рапорт про не розгляд його рапорту про звільнення від 23.03.2021 року.

Вказана ухвала була направлена на адресу сторін та отримана останніми, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

На виконання вимог наведеної ухвали, 21.12.2021 року позивачем було подано пояснення та надано лист АТ «Укрпошта» від 26.11.2021 року, відповідно до якого інформація щодо наведеного листа не зберіглась.

Відповідачем не було надано доказів, витребуваних ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021 року.

Частиною 9 ст. 80 КАС України визначено, що у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Поряд з вказаним, відповідно до довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського № 019804, позивач перебував на лікарняному у період з 23.03.2020 року по 30.03.2020 року.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 4 вересня 2019 року № 6-р (II)/2019 у справі за конституційною скаргою особи щодо відповідності Конституції (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП визнано такими, що відповідають Конституції (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Отже, звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності свідчить про порушення гарантій, передбачених трудовим законодавством.

У постанові від 15 вересня 2020 року в справі №205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що в разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки необхідно усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 13.10.2021 року по справі № 1.380.2019.004407, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що у день прийняття оскаржуваного наказу, позивач мав волевиявлення щодо продовження служби в поліції, та перебував на лікарняному, що в силу наведених норм законодавства зумовлює протиправність його звільнення 23.03.2021 року та необхідність поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Національної поліції в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року в адміністративній справі №160/4590/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя С.М. Іванов

Суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко