Справа № 240/20431/21
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2022 року м. Житомир справа № 240/20431/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., рзглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про стягнення грошової допомоги, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому з урахуванням заяв: про уточнення (збільшення) позовних вимог від 04.10.2021 та про зменшення позовних вимог від 20.10.2021 просить:

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 у відповідності до наказу №167 о/с від 21.05.2021 недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію» в розмірі 6687,14 грн;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної відпустки за 2008, 2009, 2010, 2012, 2013, 2015, 2016, 2018 та 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 21 травня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у день звільнення зі служби в Головному управлінні Національної поліції в Житомирській області не отримав передбачені йому виплати у повному обсязі, зокрема одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в поліції у розмірі 51509,40 грн та компенсацію за невикористані календарні дні щорічної відпустки за 2008, 2009, 2010, 2012, 2013, 2015, 2016, 2018, 2020, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом та відновленням порушених своїх прав.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 прийнято до провадження позовну заяву та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення учасників справи.

01.11.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог, вважає такі безпідставними та необґрунтованими.

Вважає, що представником позивача не правильно розраховано розмір одноразової грошової допомоги при звільненні виходячи з розміру грошового забезпечення за останні два місяці перед звільненням позивача виплаченого за березень (14 716,96 грн), квітень (14 716,98 грн) 2021 року, що в середньому становило 14 716,97 грн, останнім не враховано, що під час розрахунку одноразової грошової допомоги у місячне грошове забезпечення не входить доплата за службу в нічний час та індексація, а тому вважає, що позивачу 08.10.2021 виплачено одноразову грошову допомогу у повному обсязі та в розмірі передбаченому законодавчими нормами.

Не погоджується також із вимогою позивача про виплату компенсації при звільненні за невикористану щорічну відпустку за 2016, 2018 та 2020 роки. Пояснює, що позивач із відповідним рапортом до відповідача не звертався, відмови у наданні такої останній від відповідача не отримував, разом з тим, в наказі про звільнення не визначено кількості днів невикористаної відпустки, а тому право позивача на отримання вказаної компенсації не порушено.

В той час, щодо позовних вимог про нарахування компенсації позивачу при звільненні за невикористану щорічну відпустку за 2008, 2009, 2010, 2012, 2013 та 2015 роки представник відповідача вважає, що Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є належним відповідачем у вказаній справі, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, вказує, що належним відповідачем щодо вказаних позовних вимог є окрема юридична особа УДАІ УМВС України в Житомирській області, тобто роботодавець позивача, до початку служби в поліції.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Встановлено, що позивач у період з листопада 2015 року проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Житомирській області.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 21.05.2021 №167 о/с позивача, з 21.05.2021 звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Вислуга років позивача на день звільнення складала 14 років 07 місяці 10 днів.

Як відмічає у позовній заяві ОСОБА_1 , при звільненні йому не здійснено виплату одноразової грошової допомоги та компенсацію за невикористані дні відпустки за 2008, 2009, 2010, 2012, 2013, 2015, 2016, 2018 та 2020 роки.

10.08.2021 представник позивача звернувся до відповідача із заявою про здійснення ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, зокрема виплату одноразової грошової допомоги та грошової компенсації за усі невикористані позивачем за час служби дні щорічної відпустки.

За результатами опрацювання поданої заяви, представником позивача отримано відмову, викладену у листі відповідача №19аз/12/01-2021 від 17.08.2021, яким повідомлено, що ОСОБА_1 нарахована одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 45504,83 грн, однак її виплата буде проведена при надходженні фінансування від Національної поліції України на зазначені цілі. Крім того, повідомлено, що виплата компенсації за невикористані дні відпустки у минулих роках нормами спеціального законодавства не передбачена.

Вказану відмову позивач вважає протиправною, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне наголосити наступне.

Щодо позовної вимоги про нарахування компенсації за невикористані дні щорічної відпустки слід вказати наступне.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України "Про відпустки" (далі - Закон № 504) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі ст. 4 Закону № 504 установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка ; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати. Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону № 504).

Соціальний захист поліцейських регулюється Законом України "Про Національну поліцію" №580-VIII від 02 липня 2015 року (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до ст.92 Закону №580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частиною 2 ст.93 вищевказаного Закону передбачено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів (ч.3 ст.93 Закон №580-VIII).

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби. Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році.

Частиною 10 вказаної статті передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за № 669/28799 (далі - Порядок №260).

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

В контексті наведеного, аналізуючи ваказані норми законодавства, суд дійшов висновку, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Як вже зазначалося, види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, передбачені положеннями Закону №580-VIII. При цьому, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Разом з тим, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав у попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, суд вважає, що у наступному календарному році, у тому числі й за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку. Відпустки за попередні роки які невикористані поліцейським в році звільнення не можуть бути залишені без розрахунку (виплати грошової компенсації), адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

В той час, з огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону № 504, яким передбачено право працівника у разі звільнення на виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19.

Так, матеріалами справи підтверджено, що на момент звільнення з Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_1 не використано усі дні щорічної відпустки, право на яку останній отримав під час проходження служби, зокрема:

- в 2016 році не використано відпустку;

- в 2017 році - використано в повному обсязі (30 діб - основна, 5 діб - додаткова за стаж служби в поліції);

- в 2018 році - використано 20 діб основної відпустки;

- в 2019 році - використано в повному обсязі (30 діб - основна, 7 діб - додаткова за стаж служби в поліції);

- в 2020 році - використано 21 доби основної відпустки .

Таким чином при звільненні позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частину щорічних чергових відпусток за 2016, 2018, 2020 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Натомість, відповідачем протиправно не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині невиплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну є обґрунтованими та в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУНП в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної відпустки за 2008, 2009, 2010, 2012. 2013, 2015 виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції необхідно зазначити наступне:

Так, як свідчать матеріали справи позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Житомирській області з 07 листопада 2015 року по 21 травня 2021 рік.

При цьому, як відмічає представник відповідача та не заперечується позивачем, до 06.11.2015 він проходив службу в УДАІ УМВС України в Житомирській області та під час служби у вказаному підрозділі, не використав календарні дні щорічної відпустки за 2008, 2009, 2010, 2012, 2013, 2015.

За змістом, довідки №2973/12/01-2021 від 10.09.2021, яка складена на підставі інформації переданої Головному управлінню Національної поліції в Житомирській області на зберігання та користування, ОСОБА_1 під час проходження служби в УМВС України в Житомирській області у період з 31.12.2007 по 06.11.2015 використовував відпустку наступним чином:

- за 2008 рік - з 19.03.2009 по 06.04.2009 (19 діб), відповідно до наказу УДАІ від 20.03.2009 № 32 о/с;

- за 2011 рік - з 08.08.2011 по 07.09.2011 (30 діб), наданої відповідно до наказу УДАІ від 08.08.2011 № 101 о/с;

- за 2014 рік з 03.08.2014 - 02.09.2014 (30 діб).

При цьому, невикористані відпустки за період з 31.12.2007 по 06.11.2015 наступні: за 2008 рік - 11 діб; за 2009 рік - 30 діб; за 2010 рік - 30 діб; за 2012 рік - 30 діб; за 2013 рік - 30 діб; за 2015 рік - 30 діб.

Так, як вже відмічалося, позивач у період з 31.12.2007 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, зокрема в УДАІ УМВС.

Відповідно до Закону №580-VIII міліція в Україні, як державний озброєний орган виконавчої влади, який захищав життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань перестав існувати, так як Закон України "Про міліцію" №565-XII від 20 грудня 1990 року, 07.11.2015 втратив чинність.

Водночас відповідно до вимог ст.1 Закону № 580-VIII - Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Водночас відповідно до вказаних вище положень поліція в Україні не є правонаступником міліції, а тому Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, та не може виступати відповідачем у спірних правовідносини щодо порушень допущених Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області у період з 31.12.2007 по 06.11.2015, а тому в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити.

Щодо позовної вимоги про донарахування одноразової грошової допомоги при звільненні слід вказати наступне.

Відповідно до ст.102 Закону № 580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-XII від 09 квітня 1992 року особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як свідчать матеріали справи на день звільнення з Національної поліції позивач мав 14 років 07 місяців 10 днів вислуги років. Тобто враховуючи викладені норми, ОСОБА_1 набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 14 років повних календарних років служби.

За змістом листа Головного управління Національної поліції в Житомирській області №19аз/12/01-2021 позивачу нараховано грошову допомогу при звільненні у розмірі 45504,83 грн та виплачено останньому 08.10.2021, про що свідчить виписка банківської установи, що міститься в матеріалах справи, натомість позивач не погоджується із її розміром. Вважає, що одноразова грошова допомоги при звільненні має становити 51509,40 грн, із розрахунку проведеного відповідно до Закону № 2262-XII, (14 (повних років вислуги) х 14716,97 грн (грошове забезпечення станом на день звільнення, що підтверджується довідкою №1003/29/01-2021 від 16.08.2021) х 25% ).

Однак, відповідач наголошує, що до складу грошового забезпечення не входить доплата за нічних час та індексація, а тому останнє місячне грошове забезпечення позивача (21 день) за травень місяць 2021 становило 8 807,38 грн (посадовий оклад - 1761,29 грн, оклад за спеціальним званням - 1083,87 грн, надбавка за стаж служби в поліції - 853,55 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби - 1849, 35 грн, премія 3259,32 грн - без врахування доплати за службу в нічний час та індексації).

Втім суд частково не погоджується із зазначеними твердженнями представника відповідача та вважає за необхідне наголосити, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню, виплаті та врахуванню в одноразову грошову допомогу при звільненні.

Враховуючи викладене, останнє місячне грошове забезпечення позивача, яке необхідно враховувати при обчисленні одноразової грошової допомоги при звільненні (21 день) за травень місяць 2021 становило 9730,03 грн (посадовий оклад - 1761,29 грн, оклад за спеціальним званням - 1083,87 грн, надбавка за стаж служби в поліції - 853,55 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби - 1849, 35 грн, премія 3259,32 грн та 922,65 - індексації).

З огляду на викладене суд вважає, що розмір одноразової грошової допомоги при звільненні підлягає перерахунку із врахуванням отриманої позивачем індексації грошового забезпечення.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд вказує наступне.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (п.4 ст.134 КАС України).

Проте, принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 ст.134 КАС України, тобто розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду, у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.12.2018 (справа №826/856/18).

Отже, приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-VI від 05.07.2012 визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.2,3 ст.30 вищевказаного Закону).

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Але, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо однак, вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відтак, дослідивши надані суду докази на підтвердження понесених судових витрат, суд не вбачає в них співмірності наданих послуг на професійну правничу допомогу з їх оплаченою вартістю, та не вважає їх розмір обґрунтованим та розумним.

Співмірними витратами зі складання адміністративного позову, щодо витраченого часу, складністю справи та розгляду справи судом, на думку суду буде 3000 грн, які підлягають стягненню з відповідача.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене та досліджені матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відтак, відповідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

З огляду на встановлені обставини справи та з метою ефективного та повного захисту прав позивача на підставі частини другої статті 9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом зобов`язання Головного управління Національної поліції в Житомирській області донарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02 липня 2015 року.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19.02.2009 року, п. 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи встановлені судом обставини справи адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Питання про розподіл судових витрат, судом вирішуються відповідно до положення 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (Старий Бульвар, 5/37, м.Житомир,10008. ) про стягнення грошової допомоги, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у повному обсязі.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області донарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02 липня 2015 року враховуючи висновок суду про включення індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної відпустки за 2016, 2018 та 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 21 травня 2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи №240/20431/21.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 18 лютого 2022 р.