Справа № 480/3965/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2022-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 р.Справа № 480/3965/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Дуднєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2021, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, м. Суми, повний текст складено 30.06.21 по справі № 480/3965/21

за позовом ОСОБА_1

до Сумської обласної прокуратури третя особа Офіс Генерального прокурора

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумської обласної прокуратури, третя особа Офіс Генерального прокурора, в якій просить суд: визнати протиправними дії по нарахуванню заробітної плати позивачу за період із 26.03.2020 по 24.03.2021 з розрахунку посадового окладу 5660 грн.; зобов`язати Сумську обласну прокуратуру здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період із 26.03.2020 по 24.03.2021 з урахуванням розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України "Про прокуратуру".

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 року у задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до Основного Закону та Закону України «Про прокуратуру» функції прокурора місцевої прокуратури та прокурора окружної прокуратури є незмінними (тотожними). Вказує, що редакція статті 5 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697 у будь-якій редакції Закону не мала змін. Стверджує, що вирішуючи у Рішенні Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 порушене у конституційному поданні питання заробітної плати прокурорів, передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», Суд наголошуючи, що заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом, при цьому Суд не розмежовує посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах та посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. Зауважує, що припис абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113, а саме те, що «на зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури», який застосовано відносно позивача, не відповідає сукупності приписів частини 1 та 2 статті 24 Основного Закону і частини 2 статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Наголошує, що відповідно до пункту 1 наказу Генерального прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» №410 від 03.09.2020, визначено перейменувати без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, зокрема - юридичну особу «Прокуратура Сумської області» у «Сумська обласна прокуратура». Вказує, що позивач працював у підрозділі юридичної особи Сумська обласна прокуратура - Конотопська місцева прокуратура (Білопільський відділ), тобто, фактично відбулась лише зміна назви органу у підрозділі якого працював позивач, без ліквідації, реорганізації або скорочення штату.

Сумська обласна прокуратура подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що законами України про Державний бюджет України на 2015 рік та подальші періоди видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачалася. З часу набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII розміри окладів працівників органів прокуратури регулювалися постановами Кабінету Міністрів України та законами України про Державний бюджет України. Вказує, що Сумська обласна прокуратура не наділена правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості збільшувати видатки з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплачувати заробітну плату в іншому розмірі, ніж це було передбачено постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 №505. Стверджує, що до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, оплата праці прокурорів здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Такий порядок був викладений саме в постанові Кабінету Міністрів України №505. Зауважує, що норма пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ є чинною та не визнана неконституційною. Зазначає, що з 15.03.2021 працівники місцевих прокуратур, які успішно пройшли атестацію, були переведені до окружних прокуратур та отримали статус прокурора окружної прокуратури із визначеним у ст.81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII посадовим окладом. Наголошує, що ОСОБА_1 наказом керівника Сумської обласної прокуратури від 22.03.2021 №203к звільнено з посади прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області за п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.03.2021, та на час утворення окружних прокуратур він не набув статусу прокурора окружної прокуратури.

ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про те, що відповідачем не спростовано твердження та аргументи, викладені в апеляційній скарзі, просить скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про задоволення позову.

Сумська обласна прокуратура та Офіс Генерального прокурора про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_1 повідомлявся про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги на поштову адресу та електронну адресу, вказану в позові.

Працівниками УДППЗ "Укрпошта" повернуто поштові відправлення суду, які надсилалися на адресу позивача, із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно пунктів 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.

Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками за закінченням терміну зберігання, адресат вибув, адресат відсутній і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі №821/818/16, від 16.12.2020 року у справі №120/4080/19-а.

Судом вжито необхідні заходи щодо повідомлення позивача про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

08.02.2022 року ОСОБА_1 через систему "Електронний суд" подано до суду заяву про розгляд справи без участі позивача.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 24.06.2019 ОСОБА_1 призначений на посаду прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури відповідно до наказу прокуратури Сумської області № 154к від 21.06.2019, що підтверджується трудовою книжкою позивача (зв. бік а.с.5, а.с.6).

Працюючи на посаді прокурора місцевої прокуратури, у період із 26.03.2020 по 24.03.2021 позивач отримував заробітну плату з розрахунку посадового окладу 5660,00 грн., що підтверджується розрахунковими листками Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури (зв. бік а.с.11, а.с.13).

Наказом керівника Сумської обласної прокуратури № 203к від 22.03.2021 позивача звільнено з посади прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.03.2021 (зв. бік а.с.6).

Не погоджуючись з встановленим посадовим окладом за період з 26.03.2020 по 24.03.2021, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач, нараховуючи та виплачуючи позивачу заробітну плату за період з 26.03.2020 по 24.03.2021 згідно постанови від 31.05.2020 № 505 «Про порядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», враховуючи зміни внесені постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанови Кабінету Міністрів України щодо оплати праці прокурорів» від 30.08.2017 №1657, з розрахунку посадового окладу 5660 грн., діяв правомірно та в межах чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частина 4 ст.43 Конституції України встановлює, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України №1697-VII від 14.10.2014 року "Про прокуратуру" (далі по тексту - Закон №1697-VII).

Згідно із ч.ч. 1, 2, 3, 7 та 9 ст.81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч.1 ст.89 Закону №1697-VII фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Приписами ст.90 Закону №1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Частина 2 ст.8 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24.03.1995 року (далі по тексту - Закон №108/95-ВР) встановлює, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною 3 цієї статті, та частиною 1 статті 10 цього Закону.

Відповідно до ст.13 Закону №108/95-ВР оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України у межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Згідно з п.п. 1, 2, 6 постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5. Надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів.

Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснювати в межах затвердженого фонду оплати праці.

Згідно зі ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 26 розд.VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України встановлено, що положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач у даній справі не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 07.05.2020 року у справі №824/490/16-а, від 14.09.2021 року у справі №320/1874/19.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, позивачу нараховувалась заробітна плата, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Колегія суддів зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Згідно з п.2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру", зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Також, як ч.2 ст.152 Конституції України, так і ч.1 ст.91 Закону України "Про Конституційний Суд України" визначає, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України втратили чинність з 26.03.2020 року.

Разом з тим, Законом України від 19.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі по тексту - Закон №113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.7 Закону №1697-VII, зі змінами та в редакції Закону №113-ІХ, систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур, обласна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

Згідно з п.3 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Відповідно до п.4 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України».

Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у регіональних прокуратурах чи місцевих прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в обласних прокуратурах чи окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Отже, аналізуючи вказані норми, слід дійти висновку, що починаючи з 25.09.2019 (дата набрання чинності Закону № 113-ІХ), отримання прокурорами посадового окладу у розмірі, встановленому ч.3 ст.81 Закону №1697-VІІ, пов`язано з набуттям ними статусу прокурорів окружної прокуратури, чому, в свою чергу, мало передувати переведення до таких окружних прокуратур, після проходження відповідної атестації.

При цьому, колегія суддів зазначає, що проведення атестації прокурорів було визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Стосовно конкуренції норм Законів №1697-VІІ та №113-ІХ, колегія суддів зазначає, що переведення прокурорів, зокрема, до обласних та окружних прокуратур, обумовлено проходженням ними атестації, а, відтак, і оплата праці, передбачена безпосередньо ст.81 Закону №1697-VІІ з урахуванням змін, внесених Законом № 113-ІХ від 19.09.2019, стосується саме працівників обласних та окружних прокуратур, які успішно пройшли атестацію, запроваджену Законом № 113-ІХ, в той час як оплата праці працівників регіональних та місцевих прокуратур, які не пройшли атестацію, врегульована тимчасово постановою Кабінетом Міністрів України № 505.

Отже, лише після проходження атестації та переведення працівників до обласних та окружних прокуратур, прокурори набувають права на оплату праці у розмірах, які передбачені ст.81 Закону №1697-VІІ, а не постановою Кабінету Міністрів України №505.

З порівняння співвідношення правових норм Закону №1697-VII і Закону № 113-ІХ, які визначають підстави оплати праці, вбачається, що вони не суперечать одна одній, а кожна з них має відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.

Закон №1697-VII та Закон №113-ІХ були прийняті в різний час. Так, Закон №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14 жовтня 2014 року (набрав чинності 15 липня 2015 року), а Закон № 113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19 вересня 2019 року (набрав чинності 25 вересня 2019 року, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон №113-ІХ, що визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.

Застосовуючи принцип верховенства права (правовладдя), можна зробити висновок, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, оскільки він передбачає оплату праці прокурорів, які не пройшли атестації та працюють в регіональній або місцевій прокуратурі, і є спеціальним, прийнятим пізніше у часі, а отже, згідно правил конкуренції правових норм, має перевагу над загальним Законом № 1697-VII.

Колегія суддів наголошує, що положення Закону №113-ІХ є чинними, неконституційними не визнавалися, а тому підлягають застосуванню до спірних відносин.

За матеріалами справи, наказом керівника Сумської обласної прокуратури № 203к від 22.03.2021 року позивача звільнено з посади прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.03.2021.

Доказів прийняття рішення про успішне проходження атестації позивачем відповідною кадровою комісією та відповідно переведення на роботу до Офісу Генерального прокурора, або будь-якої обласної чи окружної прокуратури, ані до суду першої, ані апеляційної інстанції позивачем не надано, а колегією суддів не встановлено.

Таким чином, враховуючи, що позивача звільнено з посади прокурора місцевої прокуратури та не переведено до будь-якої з вказаних вище установ (Офісу Генерального прокурора, або будь-якої обласної чи окружної прокуратури), колегія суддів вважає, що оплата праці позивача мала бути здійснена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, тобто, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №505, що в свою чергу узгоджується із приписами п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Посилання апелянта на неможливість застосування при визначенні розміру його посадового окладу порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України, з огляду на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р/202о, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, є неприйнятним, оскільки, як наведено вище, порядок нарахування та виплата заробітної плати прокурорам відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України врегульовано положеннями Закону №1697-VII (із змінами внесеними Законом №113-ІХ), а не Бюджетним кодексом України (норма якого визнана неконституційною).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що фактично відбулась зміна назви органу у підрозділі якого працював позивач, без ліквідації, реорганізації або скорочення штату, то колегія суддів відхиляє наведені доводи, оскільки Законом України від 19.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» запроваджено реформування системи органів прокуратури та визначено, що систему прокуратури України становлять Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури, окружні прокуратури та Спеціалізована антикорупційна прокуратура, і умовою для одержання заробітної плати у новому розмірі є переведення на посаду прокурора, яке можливе лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим Законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, нараховуючи та виплачуючи позивачу заробітну плату за період з 26.03.2020 по 24.03.2021 згідно постанови від 31.05.2020 № 505 «Про порядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», враховуючи зміни внесені постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанови Кабінету Міністрів України щодо оплати праці прокурорів» від 30.08.2017 №1657, з розрахунку посадового окладу 5660 грн., діяв правомірно та в межах чинного законодавства, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Як вбачається з ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність дій, що є предметом оскарження у даній справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи відповідача щодо правомірності проведеної перевірки є помилковими.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно із приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 по справі № 480/3965/21 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 21.02.2022 року