Справа № 360/1145/21
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2022 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1145/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом адвоката Бондаренка Юрія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 10 березня 2021 надійшла позовна заява адвоката Бондаренка Юрія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанськ Луганської області (далі - УПФУ в м. Лисичанську) з такими вимогами:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 01 жовтня 2020 року, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по списку № 2;

зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах по списку № 2 відповідно до заяви позивача про призначення пенсії із визначенням страхового стажу на пільгових умовах по списку № 2 27 років 9 місяців 29 днів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 30 вересня 2020 року звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2.

Рішенням відповідача від 01 жовтня 2020 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по списку № 2 за відсутністю на день звернення необхідного пенсійного віку.

Позивач з таким рішенням не згодна з тих підстав, що пункт «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ та пункт 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV є аналогічними. При цьому, враховуючи, що зміни до Закону № 1058-ІV щодо пункту 2 частини другої статті 114 внесені пізніше ніж до пункту «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ, це свідчить, що вимоги пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV при їх прийнятті ґрунтувалися на положеннях пункту «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ. У свою чергу статтю 13 Закону № 1788-ХІІ визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), рішенням Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року. Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, згідно з яким застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі Закон № 213-VІІІ) для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: […] б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам».

З прийняттям рішення Конституційним Судом України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року утворилася колізія у законодавстві між Законом № 1788-ХІІ та Законом № 1058-ІV, однак позивач вважає, що правові позиції, висловлені Конституційним Судом України, мають бути обов`язково враховані судами при здійсненні правозастосування. Саме тому, позивач вважає, що за позивачем виникло право на призначення пенсії відповідно до пункту «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ після досягнення нею 50 років.

Таким чином, єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії є недосягнення позивачем віку 55 років.

З викладених підстав рішення відповідача підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Ухвалою від 15 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; визначено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (арк. спр. 23-24).

Від УПФУ в м. Лисичанську 25 березня 2021 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав (арк. спр. 28-30).

Позивач 30 вересня 2020 року звернулась до УПФУ в м. Лисичанську із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Станом на день звернення позивача до відповідача із заявою щодо призначення пенсії за віком, вік позивача складав 50 років, страховий стаж 31 рік 02 місяці 03 дні, з них на пільгових умовах по списку № 2 10 років 07 місяців 24 дні. Оскільки позивач не досягла віку, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV - 55 років, відповідачем прийнято рішення від 01 жовтня 2020 року № 20 про відмову позивачу в призначені пенсії за віком на пільгових умовах.

З посиланням на положення статей 1, 5, пункту 16 розділу ХV Закону № 1058-ІV відповідач зазначає, що до 01 січня 2018 року положення Закону № 1788-ХІІ застосовувалися в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років, однак з 01 січня 2018 року пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, здійснюється відповідно до Закону № 1058-ІV.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV передбачено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Отже, для призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно з пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV позивачці необхідно досягти 55 років та мати страховий стаж не менше 25 років, з них не менше 10 років на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

По справі сторонами подано такі заяви та клопотання, вчинено такі процесуальні дії:

- ухвалою від 15 березня 2021 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 (арк. спр. 25);

- ухвалою від 25 січня 2022 року поновлено провадження у справі; замінено УПФУ в м. Лисичанську його правонаступником ГУПФУ в Луганській області (арк. спр. 76).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернулася до УПФУ в м. Лисичанську із заявою від 30 вересня 2020 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, разом з якою надала такі документи: трудову книжку від 17.05.1988 серії НОМЕР_2 ; рішення комісії при ГУПФУ від 15.09.2020 № 10/05; довідку ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» від 24.06.2016 № 191; індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (арк. спр. 36-48).

За результатами розгляду заяви 30 вересня 2020 року УПФУ в м. Лисичанську, правонаступником якого є ГУПФУ в Луганській області, прийнято рішення від 01 жовтня 2020 року № 20 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , мотивоване тим, що вік заявника становить 50 років, проте необхідний страховий стаж, визначений за пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV, становить 55 років. Страховий стаж особи становить 31 рік 02 місяці 03 дні, у тому числі пільговий стаж по списку № 2 - 10 років 07 місяців 24 дні (арк. спр. 15-16, 34).

Дослідженням записів в трудовій книжці позивача від 17.05.1988 серії НОМЕР_2 встановлено наявність таких відомостей про роботу:

Лисичанський «НПЗ»:

запис № 1 від 17.05.1988 прийнята в господарсько-дорожній цех машиністом з прання (наказ від 16.05.1988 № 205);

запис № 2 від 01.12.1989 переведена в житлово-експлуатаційну контору машиністом з прання та ремонту спецодягу (наказ від 01.12.1989 № 491);

запис № 3 від 02.04.1990 переведена в пральню машиністом з прання та ремонту спецодягу (наказ від 02.04.1990 № 131);

запис № 4 від 01.10.1998 переведена приймальником молочної продукції 2 розряду (наказ від 01.10.1998 № 657);

запис № 5 Лисичанський «НПЗ» перереєстрований у ВАТ «Лисичанськнафтооргсінтез» (наказ від 24.12.1993 № 294);

запис № 6 від 25.06.1999 переведена машиністом з прання та ремонту спецодягу (наказ від 25.06.1999 № 352);

запис б/н та б/д робоче місце атестовано, підтверджено право на пільгову пенсію за списком № 2 розділ ХІІ (наказ від 12.09.1995 № 581);

запис № 7 від 19.06.2002 переведена в житлово-експлуатаційну службу (№ 53) машиністом з прання та ремонту спецодягу 2 розряду (наказ від 19.06.2002 № 485);

запис № 8 робоче місце атестоване, підтверджено право на пільгову пенсію за списком № 2 (наказ від 12.09.1995 № 561);

запис № 9 від 31.07.2003 звільнена за переведенням в ТОВ «ЛИНОС» (наказ від 30.07.2003 № 685-к);

ТОВ «ЛИНОС»:

запис № 10 від 01.08.2003 прийнята за переведенням з ВАТ «ЛИНОС» в пральню експлуатаційної служби (№ 53) машиністом з прання та ремонту спецодягу (зараженого токсичною рідиною) (наказ від 30.07.2003 № 16к);

запис № 11 від 31.08.2004 звільнена за переведенням в ЗАТ АПК «Колос України» (наказ від 31.08.2004 № 178);

ЗАТ АПК «Колос України»:

запис № 12 від 01.09.2004 прийнята в пральню машиністом з прання та ремонту спецодягу 2 розряду за переведенням (наказ від 01.09.2004 № 9к);

запис № 13 від 08.09.2004 переведена на посаду майстра (наказ від 08.09.2004 № 10/3к);

запис № 14 від 31.12.2010 звільнена за власним бажанням (наказ від 31.12.2010 № 70к);

ТОВ «Термінал»:

запис № 15 від 04.01.2011 прийнята на роботу на посаду технолога виробництва в пральню-аквачищення (наказ від 04.01.2011 № 60/1к);

запис № 16 від 28.01.2013 звільнена за власним бажанням (наказ від 28.01.2013 № 2к);

ПрАТ «ЛИНІК»:

запис № 17 від 04.02.2013 прийнята на виробництво водопостачання та очищення промислових стоків виробничої каналізації на встановлення водопостачання та виробничої каналізації на дільницю експлуатації насосних станцій на насосну станцію 1-го підйому машиністом технологічних насосів 2 розряду (наказ від 01.02.2013 № 20);

запис № 18 від 12.11.2014 переведена на установку очищення промислових стоків виробничої каналізації на дільницю біохімічного очищення стоків апаратником очищення стічних вод 2 розряду (наказ від 11.11.2014 № 465);

запис № 19 робоче місце атестоване, підтверджено право на отримання пільгової пенсії за списком № 2 (наказ від 25.06.2011 № 1918);

запис № 20 від 21.03.2016 переведена апаратником очищення стічних вод 3 розряду (наказ від 21.03.2016 № 86);

запис № 21 робоче місце атестовано, не підтверджено право на отримання пільгової пенсії за списком № 2 (наказ від 15.06.2016 № 1161) (арк. спр. 9-13).

Згідно з рішенням комісії при ГУПФУ в Луганській області від 15 вересня 2020 року № 10/05 комісія підтвердила право на зарахування періодів роботи:

у ВАТ «Лисичанськнафтооргсінтез»:

машиністом по пранню цеху № 53, як прачкам на прання спецодягу, зараженого токсичними речовинами, з 17.05.1988 по 30.11.1989 (підпункту «а» пункту 1 підрозділу 3 розділу ХІІІ «Буріння, видобування і переробка нафти і газу, переробка вугілля і сланцю» списку № 2 виробництв, цехів, професій і посад, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 № 1173);

машиністом по пранню і ремонту спецодягу, зараженого токсичними речовинами, цеху № 53 з 02.04.1990 по 31.12.1991 календарно, з 01.01.1992 по 30.09.1998 за фактично відпрацьованим часом 03 роки 07 місяців 29 днів, з 25.06.1999 по 11.09.2000 за фактично відпрацьованим часом 01 рік 01 місяць 08 днів (позиція 2130301а-14042 підпункту «а» пункту 1 підрозділу 3 розділу ХІІ «Буріння, видобування і переробка нафти, газу і газового конденсату, переробка вугілля і сланцю» списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162);

у ТОВ «ЛИНОС»:

машиністом з прання та ремонту спецодягу, зараженого токсичними речовинами, цеху № 53 з 01.08.2003 по 31.08.2004 за фактично відпрацьованим часом 01 рік 10 днів (позиція 12.3.1а підпункту «а» пункту 1 підрозділу 3 розділу ХІІ «Буріння, видобування і переробка нафти, газу і газового конденсату, переробка вугілля і сланцю» списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 36) до пільгового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV та за результатами атестації робочих місць за умовами праці.

Не зараховано до пільгового стажу період роботи з 12.09.2000 по 31. 07.2003 у зв`язку з відсутністю атестації робочих місць за умовами праці (арк. спр. 17-18).

Доказів оскарження позивачем рішення комісії при ГУПФУ в Луганській області від 15 вересня 2020 року № 10/05 суду не надано.

Дослідженням індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5) встановлено наявність в Реєстрі відомостей по спеціальному стажу позивача за кодом обліку ЗПЗ013Б1 (згідно з Довідником кодів підстав для обліку стажу окремим категоріям осіб відповідно до законодавства з 05.11.1991 працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам), а саме:

код страхувальника 05400848 (ВАТ «Лисичанськнафтооргсінтез»), 1999 рік 12 місяців, 2000 рік 12 місяців;

код страхувальника 32359181 (ТОВ «ЛИНОС»), 2003 рік 05 місяці 00 днів, 2004 рік 02 місяці 14 днів;

код страхувальника 32292929 (ПрАТ «ЛИНІК»), 2014 рік: листопад 19 днів, грудень 31 день; 2015 рік 12 місяців; 2016 рік 05 місяців (арк. спр. 46-48).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII, у редакції чинній до прийняття Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення») на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам.

Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VIII), який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, віковий ценз для жінок збільшено до 55 років із одночасним запровадженням правил поетапного збільшення показника вікового цензу для жінок 1970 року народження і старших.

Відповідно до пункту 2 розділу XV Закону № 1058-IV (станом на 01 квітня 2015 року) пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону.

Отже, після набуття чинності Законом № 1058-IV (в редакції, чинній з 02 березня 2015 року) правила призначення пенсій за списком № 2 регламентувались пунктом «б» частини першої статті 13 Закону № 1788-XII.

Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII), яким текст Закону № 1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно з частиною першою якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV передбачено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

При цьому Законом № 2148-VIII у новій редакції викладено пункт 2 розділу XV Закону № 1058-IV, де передбачалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

В силу спеціальної вказівки у Законі № 2148-VIII наведені вище норми закону підлягали застосуванню з 01 жовтня 2017 року.

Таким чином, з 01 жовтня 2017 року правила призначення пенсій за списком № 2 почали регламентуватись одночасно двома однопредметними законами, а саме: пунктом «б» частини першої статті 13 Закону № 1788-XII (в редакції Закону № 213-VIII) та пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV (в редакції Закону № 2148-VIII).

Положення згаданих законів щодо умов призначення пенсії за віком були повністю уніфікованими (ідентичними).

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 «У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII».

Пунктом першим резолютивної частини цього рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини даного рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 для осіб, які працювали до 01 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Таким чином, з 23 січня 2020 року в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за списком № 2, а саме: пункт «б» частини першої статті 13 Закону № 1788-XII (в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII від 02.03.2015) та пункт 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV (в редакції Закону № 2148-VIII).

Відносно позивача правила зазначених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 50 років за пунктом «б» частини першої статті 13 Закону № 1788-XII (в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII) та 55 років за пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV (в редакції Закону № 2148-VIII).

З вищеописаних доказів судом встановлено, що на момент звернення позивача до УПФУ в м. Лисичанську (30 вересня 2020 року) ОСОБА_1 виповнилося 50 років та вона мала необхідний стаж роботи, визначений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII.

Зважаючи на частину першу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 50 років.

При цьому суд зазначає, що Конституційний Суд України у рішенні від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначив, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Конституційний Суд України визнаючи такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законом України від 2 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» вказав, що особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування «баланс вірогідностей».

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи, суд констатує, що обрані пенсійним фондом у даному конкретному випадку мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь невладного суб`єкта - приватної особи (тобто на користь позивачки).

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для заявника закону.

Суд зазначає, що Закон України № 1788-XII є пріоритетним у спірних правовідносинах, ніж Закон № 1058-ІV, бо Закон № 1788-XII відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій та визначає, які саме види пенсій призначаються громадянам України.

Також при розгляді даної справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20, згідно з яким наявність колізії між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV з іншого, в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах, порушує вимогу «якості закону», передбаченої Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Зважаючи на вказаний вище правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що в оскарженому рішенні відповідач помилково відмовив позивачці у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 у зв`язку з недосягненням останньою відповідного віку, посилаючись на норми пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV.

Враховуючи встановлені у справі обставини та підхід до правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення УПФУ в м. Лисичанську від 01 жовтня 2020 року № 20 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ..

Як наслідок задоволення основної вимоги, зважаючи, що позивач досягла 50 річного віку, суд дійшов висновку, що задоволенню підлягає також похідна вимога про зобов`язання ГУПФУ в Луганській області призначити ОСОБА_1 з 30 вересня 2020 року пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача визначити позивачу страховий стаж на пільгових умовах по списку № 2 27 років 09 місяців 29 днів, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. […].

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

За кожний повний рік стажу роботи (врахованого в одинарному розмірі) на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Частиною першою статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 затверджено Порядок застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (далі - Порядок № 383).

Зазначений Порядок № 383 регулює застосування Списків під час обчислення стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Зазначена постанова набула чинності з 21.08.92. Це означає, що при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21.08.92, відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджене за результатами атестації (пункт 4.1 Порядку № 383).

Відповідно до пункту 4.3 Порядку № 383 у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць, до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Пунктом 10 Порядку № 383 встановлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли і трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, встановлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1), визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, орган, що призначає пенсію, додає довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Як слідує з вищевказаних правових норм, страховий стаж особи за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 01 січня 2004 року) обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, - за даними трудової книжки, після впровадження системи персоніфікованого обліку (після 01 січня 2004 року) - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

При цьому, значення трудової книжки, як основного документа, що підтверджує пільговий стаж роботи, встановлено статтею 62 Закону № 1788-ХІІ, і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Проте, якщо трудова книжка відсутня або у ній не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 07 березня 2018 року в справі № 233/2084/17, від 16 травня 2019 року в справі № 161/17658/16-а, від 27 лютого 2020 року в справі № 577/2688/17, від 31 березня 2020 року в справі № 446/656/17, від 21 травня 2020 року в справі № 550/927/17, від 10 грудня 2020 року в справі № 195/840/17.

Після 21 серпня 1992 року основними документами, які підтверджують пільговий стаж - період роботи на відповідних посадах або за професіями, які включені до Списків, є трудова книжка та документи, що підтверджують проведення атестації робочих місць за умовами праці, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, якими можуть бути: карта умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу або з додатком такого витягу.

Крім того, аналіз положень Порядку № 637 свідчить про те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 234/13910/17 та від 7 березня 2018 року у справі № 233/2084/17.

Згідно з рішенням УПФУ в м. Лисичанську від 01 жовтня 2020 року № 20 за наданими позивачем документами УПФУ в м. Лисичанську обраховано страховий стаж позивача 31 рік 02 місяці 03 дні, з них на пільгових умовах за списком № 2 10 років 07 місяців 24 дні. З рішення неможливо встановити, які саме періоди роботи позивача не зараховані до пільгового стажу, та з яких причин, оскільки в оскаржуваному рішенні відповідача такі обставини не зазначені.

Однак, зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що його прийнято на підставі даних трудової книжки позивача, рішення комісії при ГУПФУ в Луганській області від 15 вересня 2020 року № 10/05 та за даними з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дослідженням рішення комісії при ГУПФУ в Луганській області встановлено, що до страхового стажу за списком № 2 зараховані такі періоди роботи позивача: з 17.05.1988 по 30.11.1989 та з 02.04.1990 по 31.12.1991 календарно; з 01.01.1992 по 30.09.1998 за фактично відпрацьованим часом 03 роки 07 місяців 29 днів; з 25.06.1999 по 11.09.2000 за фактично відпрацьованим часом 01 рік 01 місяць 08 днів; з 01.08.2003 по 31.08.2004 за фактично відпрацьованим часом 01 рік 10 днів (арк. спр. 17-18).

Як вказано в рішенні комісії при ГУПФУ в Луганській області від 15 вересня 2020 року № 10/05 не зараховано до пільгового стажу період роботи з 12.09.2000 по 31.07.2003 у зв`язку з відсутністю атестації робочих місць за умовами праці.

Свою незгоду з проведеним УПФУ в м. Лисичанську розрахунком страхового стажу позивач обґрунтовує виключно тим, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки така відповідальність покладається на власника підприємства, а не працівника.

Проте судом з вищеописаних доказів встановлено, що з цих підстав відповідачем відмовлено лише в зарахуванні до пільгового страхового стажу періоду роботи позивача з 12.09.2000 по 31.07.2003.

Тобто позивачем в обґрунтування вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати до її пільгового страхового стажу 27 років 09 місяців 29 днів наведено обставини лише щодо незарахування відповідачем до пільгового стажу періоду роботи позивача з 12.09.2000 по 31.07.2003. При цьому, в іншій частині позивач не піддає сумніву рішення комісії при ГУПФУ в Луганській області від 15 вересня 2020 року № 10/05.

Керуючись положеннями статті 9, 72, 73 Кодексу адміністративного судочинства України, суд надає правову оцінку спірним правовідносинам виключно в межах предмету доказування по справі обставинам, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню.

Так, судом встановлено, що дійсно наданими позивачем разом із заявою про призначення пенсії документами не підтверджено проведення ВАТ «Лисичанськнафтооргсінтез» атестації робочого місця на відповідність умовам праці за період роботи позивача з 12.09.2000 по 31.07.2003.

Однак, відповідачем не враховано, що Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 520/15025/16-а висловлено правову позицію щодо проведення атестації робочих місць і вказано, що непроведения або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведения або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

За таких обставин відповідач незважаючи на відсутність атестації робочих місць за умовами праці мав зарахувати до пільгового стажу позивача за списком № 2 період її роботи на ВАТ «Лисичанськнафтооргсінтез» 12.09.2000 по 31.07.2003.

Відповідно в цій частині вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В іншій частині вимога позивача не конкретизована та не містить жодного обґрунтування, що унеможливлює її задоволення.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підсумовуючи вищевикладене, з огляду на встановлені обставини, з урахуванням нормативного врегулювання спірних відносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої, третьої, восьмої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 908,00 грн (арк. спр. 6).

Зважаючи, що позивач звернувся до суду з декількома пов`язаними між собою вимогами немайнового характеру, одна з яких підлягає задоволенню повністю, а інша частковому задоволенню, а також, що спір виник внаслідок неправильних дій УПФУ в м. Лисичанську, правонаступником якого є ГУПФУ в Луганській області, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 263, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Бондаренка Юрія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (місцезнаходження: 93404, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Шевченка, будинок 9, код за ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області від 01 жовтня 2020 року № 20 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити ОСОБА_1 з 30 вересня 2020 року пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», із зарахування до пільгового страхового стажу за списком № 2 періоду роботи ОСОБА_1 з 12 вересня 2000 року по 31 липня 2003 року на Відкритому акціонерному товаристві «Лисичанськнафтооргсінтез».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова