Справа № 640/32886/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2022 року м. Київ № 640/32886/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., вирішивши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до третя особаГромадської ради доброчесності Вища кваліфікаційна комісія суддів України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Громадської ради доброчесності (далі також - відповідач, ГРД), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі також - третя особа, ВККС України), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Висновок про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 06 березня 2018 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Громадської ради доброчесності, оформлене у вигляді Протоколу засідання Громадської ради доброчесності від 06 березня 2018 року, в частині затвердження Висновку про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики;

- зобов`язати Громадську раду доброчесності вилучити Висновок про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадської радою доброчесності 06 березня 2018 року, шляхом відкликання цього Висновку про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 06 березня 2018 року, з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та знищення з електронних ресурсів (сайту) Громадської ради доброчесності.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що Висновок про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 06 березня 2018 року (далі також - оскаржуваний висновок), прийнято з порушенням законного права позивача на ефективний засіб юридичного захисту.

Так, про оскаржуваний висновок позивачу стало відомо лише 20.03.2018 року, після його затвердження ГРД та передачі до ВККС України, проте відповідачем не забезпечено право ОСОБА_1 подати пояснення та докази щодо інформації, яка міститься у висновку.

Позивачем наголошено, що на запит ГРД від 26.12.2017 року суддею ОСОБА_1 надано дозвіл на копіювання усіх документів особової справи, у тому числі декларацій та даних контактних засобів зв`язку.

В свою чергу, твердження ГРД, викладене у оскаржуваному висновку стосовно того, що ГРД позбавлена можливості забезпечити судді ОСОБА_1 його право на відповідь з підстав відсутності особистих контактних даних судді, не відповідає дійсності та спростовується поданими до позовної заяви доказами.

Крім того, ГРД не надіслано позивачу остаточної редакції оскаржуваного висновку з пропозицією надати пояснення.

Зокрема, позивач вважає, що затверджуючи оскаржуваний висновок, ГРД перебрало на себе функції інших органів, яким надано право приймати рішення щодо доброчесності та професійної етики суддів або притягати їх до відповідальності, та у порушення вимог Конституції України, ГРД фактично виконано функції органів Державної фіскальної служби України та Національного агентства з питань запобігання корупції, з огляду на надання оцінки декларування позивачем.

Вищевикладене свідчить про те, що оскаржуваний висновок сформовано відповідачем на підставі неперевіреної та необґрунтованої інформації, без жодного належного та допустимого доказу, із порушенням принципів, закріплених Конституцією України, без врахування обґрунтованих пояснень позивача, внаслідок прийняття якого порушено конституційні права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 .

Враховуючи, що оскаржуваний висновок містить посилання на обставини, з`ясовані відповідачем не в повному обсязі, та які спростовуються доказами, долученими позивачем до матеріалів справи, з огляду на порушення процедури прийняття зазначеного висновку, який впливає на кар`єру та репутацію судді ОСОБА_1., позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2021 року заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду від 15.02.2021 року задоволено; визнано причини пропуску процесуального строку звернення до суду поважними; поновлено процесуальний строк звернення до суду; відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження; зобов`язано позивача подати до суду власне письмове підтвердження того, що у провадженні судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору; залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Вищу кваліфікаційну комісію суддів України (адреса: 03109, м. Київ, вул. Механізаторів, 9); витребувати у Громадської ради доброчесності: належним чином засвідчену копію Висновку про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 06 березня 2018 року; належним чином засвідчені копії всіх документів, на підставі яких прийнято Висновок про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 06 березня 2018 року; належним чином засвідчену копію рішення Громадської ради доброчесності, оформлене у вигляді протоколу засідання від 06 березня 2018 року щодо затвердження Висновку про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики; витребувано у Вищої кваліфікаційної комісії суддів України копії матеріалів суддівського досьє судді Харківського апеляційного суду ОСОБА_1 ; призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 31.03.2021 року.

Через канцелярію суду 12.03.2021 року позивачем подано заяву про розгляд справи без участі позивача.

Через канцелярію суду 17.03.2021 року третьою особою подано клопотання про долучення копій матеріалів суддівського досьє.

Відповідно до Довідки від 31.03.2021 року у зв`язку із перебуванням судді Маруліної Л.О. на лікарняному, справу №640/32886/20 знято з розгляду, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Про дату та час наступного судового засідання - 07.06.2021 року, сторони повідомленні у встановленому Кодексом адміністративного судочинства України порядку.

У підготовче засідання 07.06.2021 року прибула представник позивача. Належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення підготовчого засідання відповідачем та третьою особою участь уповноважених представників не забезпечено.

З метою надання часу представнику позивача на підготовку додаткових пояснень, судом відкладено підготовче засідання на 14.07.2021 року.

У підготовче засідання 14.07.2021 року належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення підготовчого засідання, сторони не прибули.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ознайомившись із матеріалами справи, враховуючи систематичну неявку відповідача та третьої особи у підготовчі засідання та заявлені позивачем клопотання про здійснення розгляду справи без його участі, суд дійшов висновку про вирішення питання закриття підготовчого провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 року закрито підготовче провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11.08.2021 року.

Через канцелярію суду 09.08.2021 року позивачем подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідно до Довідки секретаря судового засідання від 11.08.2021 року у огляду на неявку представників сторін у судове засідання, враховуючи заяву позивача від 09.08.2021 року, систематичне неприбуття представників відповідача та третьої особи у підготовчі засідання, відсутність заяв або клопотань по суті справи, суд дійшов висновку про завершення розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Через канцелярію суду 01.09.2021 року та 15.11.2021 року позивачем подано клопотання про пришвидшення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Постановою Верховної Ради України від 18.11.2004 року №2194-IV ОСОБА_1 обрано суддею Апеляційного суду Харківської області безстроково.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії України від 20.10.2017 року №106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема, судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 .

За результатами кваліфікаційного оцінювання суддя Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 набрав 687.7 балів.

12.03.2018 року на офіційному сайті Громадської ради доброчесності оприлюднено Висновок ГРД про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 06.03.2018 року, та направлено до ВККС України.

Рішенням ВККС України від 28.12.2018 року суддю апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 визнано таким, що відповідає займаній посаді.

Рішенням ВККС України від 20.09.2019 року № 124/пс-19, яке надійшло до Вищої ради правосуддя 03.10.2019 року, рекомендовано суддю апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 для переведення на посаду судді Харківського апеляційного суду.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 15.10.2019 року № 2694/0/15-19 «Про переведення судді апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1. до Харківського апеляційного суду» суддю апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 переведено до Харківського апеляційного суду.

03.12.2020 року під час апеляційного розгляду кримінального провадження №11кп/818/3524/20 захисником обвинуваченої заявлено відвід судді ОСОБА_1. з підстав наявності обставин, які викликають сумніви у неупередженості судді, оскільки за Висновком ГРД від 06.03.2018 року, розміщеному на офіційному сайті ГРД, суддя ОСОБА_1 не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики.

З огляду на те, що спірний Висновок ГРД від 06.03.2018 року хоч і повинен був вичерпати свою дію із прийняттям Рішення ВККС України від 28.12.2018 року, останній порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, оскільки має безпосереднє відношення до його кар`єри, міститься у матеріалах суддівського досьє та на офіційному сайті ГРД, який перебуває у відкритому доступі та продовжує негативний вплив на репутацію ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай безпосередніх індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Поняття «юридичного спору» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Спірні правовідносини врегульовано Конституцією України, Законом України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі також - Закон №1402), застосовані судом в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Щодо відповідності спору юрисдикції адміністративного суду.

Частиною шостою статті 126 Конституції України встановлено вичерпний перелік підстав для звільнення судді.

Втім, до Конституції України, а саме до Розділу ХV «Перехідні положення» внесено зміни, а саме, пункт 16-1 Розділу ХV доповнено підпунктом 4 наступного змісту: «відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом».

Пунктом 1 Висновку Конституційного Суду України у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 30.01.2016 року (справа №1-22/2016), визнано таким, що відповідає вимогам статей 157 і 158 Конституції України, доопрацьований законопроект про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстраційний №3524) в редакції від 26.01.2016 року, текст якого викладено у пункті 1 мотивувальної частини Висновку.

Таким чином, на рівні Конституції України закріплено обов`язок підтвердження відповідності займаній посаді за критерієм професійної етики та доброчесності для тих суддів, коло яких визначене наведеним підпунктом. При цьому за приписами вказаної норми, наслідком відмови судді від такого оцінювання чи встановлення за його результатами невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності є звільненні судді з посади.

За змістом статті 87 Закону №1402, оцінювання здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями покладається на Вищу кваліфікаційну комісію суддів України, яка проводить його в межах процедури кваліфікаційного оцінювання.

Відповідно до частини першої статті 87 Закону №1402, Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Згідно з частиною шостою статті 87 Закону №1402, Громадська рада доброчесності: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; 4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді); 5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Частиною першою статті 88 Закону №1402 визначено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Отже, зі змісту наведених положень Закону №1402 висновується, що Громадська рада доброчесності є органом, який бере участь у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями, зокрема професійної етики та доброчесності. З цією метою Громадська рада доброчесності наділена повноваженнями збирати, перевіряти та аналізувати інформацію щодо судді, за наслідками чого може скласти висновок про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до суддівського досьє.

Водночас, наявність у суддівському досьє висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності покладає на колегію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України імперативний обов`язок передати його на розгляд повного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а ухвалення протилежного до висновку рішення про підтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді можливо у випадку, якщо за таке рішення проголосує не менше ніж одинадцять членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Таким чином, Громадська рада доброчесності приймає участь у формуванні суддівського корпусу, має істотний вплив на суддівську кар`єру та наділена з цією метою відповідними повноваженнями, що за своєю суттю є публічно-владними.

З`ясовуючи можливість висновку Громадської ради доброчесності бути предметом судового контролю у контексті вимог Закону №1402, за яким повноваження ухвалювати рішення про здатність або нездатність судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді належить Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, суд зазначає наступне.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини, прийнятій на Генеральній Асамблеї ООН 10.12.1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разi порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Згідно приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 року та 13.12.1985 року схвалено «Основні принципи незалежності судових органів», згідно з якими: незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонуки, тиску, погроз або втручання, прямого чи непрямого, з будь-якого боку і з будь-яких би то не було причин. Судові органи мають компетенцію стосовно всіх питань судового характеру і виняткове право вирішувати, чи входить передана їм справа до їхньої встановленої законом компетенції. Термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію; повинні належним чином гарантуватися законом. Судді, яких призначають чи обирають, мають гарантований термін повноважень до обов`язкового виходу на пенсію чи завершення терміну повноважень там, де це встановлено.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/162 від 15.12.1989 року схвалено прийняті резолюцією Економічної та соціальної Ради ООН 1989/60 Рекомендації щодо ефективного впровадження Основних принципів щодо незалежності судових органів, відповідно до яких всі держави мають прийняти та впровадити Основні принципи незалежності судових органів у відповідності до правил конституційного процесу країни та внутрішньої практики.

Радою Європи прийнято 10.07.1998 року Європейську хартію про закон «Про статус суддів», якою передбачено, зокрема, що: (пункт 1.3.) щодо кожного рішення стосовно відбору та призначення судді на посаду, підвищення по службі або припинення його повноважень, законом має бути передбачено втручання органу, незалежного від виконавчої та законодавчої влади, у складі якого щонайменше половина членів судді, обрані їх колегами, і в якому було б гарантовано якнайширше представництво суддівського корпусу; (пункт 1.4.) Закон надає кожному судді, який вважає, що його/її права, передбачені законом, або його власна незалежність чи незалежність судового процесу знаходиться під загрозою або будь-яким чином ігнорується, можливість звернутися з цього приводу до незалежного органу з пропозицією вжити дієвих заходів для виправлення ситуації або запропонувати, яким чином її можливо виправити. (Хартія закріплює за кожним суддею «право на оскарження», якщо він/вона вважає, що створюється загроза її/його незалежності, незалежності правового процесу або ця незалежність якимось чином порушується. В такому випадку він/вона може передати розгляд описаному вище незалежному органу. Це означає, що судді не залишаються беззахисними у випадках посягань на їхню незалежність. Право на оскарження є необхідною гарантією, тому що інакше це залишиться лише бажанням встановити засади, спрямовані на захист суддів, якщо вони не будуть послідовно підтримуватися механізмами, які гарантуватимуть їх ефективну реалізацію. Обов`язок отримувати пропозицію або висновок незалежного органу перед тим, як буде прийнято рішення щодо статусу конкретного судді, не обов`язково поширюватиметься на всі можливі ситуації, в яких здійснюватиметься вплив на його/її незалежність. Саме тому надзвичайно важливо забезпечити можливість для суддів звертатися до цього органу з власної ініціативи, - з Пояснювальної записки до Хартії); (пункт 7.1.) особливо пильно та уважно слід ставитися до формулювання умов, за наявності яких припиняється перебування судді на посаді. Важливо мати вичерпний перелік підстав для засвідчення нездатності судді продовжувати роботу на посаді.

Відповідно до пунктів 42, 58 Додатку до Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи (17.11.2010 року), з метою сприяння ефективному здійсненню правосуддя та постійному підвищенню його якості відповідно до параграфа 58 держави-члени мають впроваджувати системи оцінювання суддів органами судової влади. Якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, вони мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях. Ці критерії повинен оприлюднити компетентний судовий орган. Процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.

У Висновку Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) № 17 (2014) «Щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади» зазначено, зокрема, що:

« 1. Верховенство права в демократичній державі вимагає не лише незалежності судової влади, але й створення компетентних судів, які б приймали якомога якісніші судові рішення.

6. …Основне правило будь-якого індивідуального оцінювання суддів повинно полягати в тому, що в процесі його проведення повинна зберігатися повна повага до незалежності судової системи. КРЄС наголосила на необхідності підтримки та підвищення якості й ефективності судових систем в інтересах усіх громадян. Якщо проводиться індивідуальне оцінювання суддів, його метою має бути вдосконалення судової системи та забезпечення її якомога вищої якості. Це слід робити в інтересах громадськості в цілому.

46. Узгодити принцип незалежності судової системи з будь-яким процесом індивідуального оцінювання суддів складно. Проте вирішальне значення має правильний баланс. Зрештою, незалежність судової системи повинна бути завжди першорядною.

47. Таким чином, шляхи досягнення цього балансу включають в себе наступне: (1) Повинні існувати прості й прозорі норми щодо процедур, критеріїв і наслідків оцінювання. (2) Суддя, що проходить оцінювання, повинен мати право бути вислуханим в ході процесу, а також оскаржити незадовільну оцінку, в тому числі мати право на негайний доступ до матеріалів, які стосуються оцінювання. (3) Оцінювання не повинно ґрунтуватися тільки на кількості розглянутих справ, але має передусім зосереджуватися на якості рішень судді, а також його роботи в цілому. (4) Деяких наслідків, таких як звільнення з посади через негативну оцінку, слід уникати для всіх суддів, які постійно перебувають на посаді, крім виняткових обставин.

Відповідно до пункту 81 Висновку ОБСЄ/БДІПЛ щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VII, суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо, якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини; і що серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, то важливішими є такі права на ефективне оскарження.

За приписами статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України, Кодекс адміністративного судочинства України визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Згідно частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Приписами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 року №19-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, судом серед іншого відзначено, що «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі положень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист».

Також, у Рішенні від 23.05.2001 року №6-рп/2001 Конституційним Судом України зазначено, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 4 пункту 3 мотивувальної частини), а недосконалість інституту судового контролю не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Вирішуючи питання про обсяг юрисдикції суду у цій справі, суд виходить із практики Європейського суду з прав людини, за якою тільки орган, що користується загальною юрисдикцією, відповідає визначенню терміна «суд» відповідно до статті 6 § 1 (Beaumartin v. France (Бомартен проти Франції), § 38). Стаття 6 § 1 вимагає від суду винесення ефективного рішення (Obermeier v. Austria (Обермайєр проти Австрії), § 70). Принцип дотримання судом всіх положень відправлення правосуддя вимагає виконання усіх елементів його судових функцій (Chevrol v. France (Шевроль проти Франції), § 63). «Суд» повинен користуватись повною юрисдикцією розглядати всі факти у справі, а також відповідне законодавство (Terra Woningen B.V. v. the Netherlands (Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів), § 52).

При цьому законність, пропорційність, обмеження дискреції, добросовісність (дотримання суб`єктом владних повноважень законної мети) і процедурні гарантії є тими законодавчими інструментами, які мають забезпечити захист особи від державного свавілля. Зокрема, у справі «Ечюс проти Латвії» Суд акцентує увагу на тому, що захист від свавілля становить сполучну ланку між Конвенцією і принципом Верховенства права.

З огляду на відсутність органу, до повноважень якого належали б функції з повного перегляду фактичних обставин, правових підстав, правильності і обґрунтованості мотивів і висновків Громадської ради доброчесності, адміністративний суд, в даному випадку, є судом повної юрисдикції. Наведене узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів, встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті.

За загальним правилом, суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

З матеріалів адміністративної справи висновується, що спірний висновок ухвалено внаслідок здійснення Громадською радою доброчесності публічно-владних функцій, останній стосується прав, свобод та інтересів позивача, породжує правові наслідки та обов`язки для останнього, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді, що може мати наслідком звільнення такого судді з посади. Отже, є таким, що порушує конвенційні права позивача.

З огляду на наведене та враховуючи, що позивач має адміністративну процесуальну дієздатність, є суддею та, відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 Розділу ХV Конституції України, проходив кваліфікаційне оцінювання, оскаржуваним висновком Громадської ради доброчесності його визнано таким, що не відповідає займаній посаді за критеріями професійної етики та доброчесності, що може мати наслідком його звільнення з посади, він має право звернення до суду з цим позовом і такий спір підлягає розгляду окружним адміністративним судом як судом першої інстанції з «повною юрисдикцією».

Обмеження судового контролю у цьому випадку суперечило б самій природі адміністративного суду як органу, покликаному забезпечувати гарантоване право людини на ефективний судовий захист у сфері публічно-правових відносин, якими, зокрема, є відносини публічної служби.

Відповідно до частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно частини другої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Норми Конституції України як центрального джерела конституційного права зумовлюють систему принципів адміністративного процесуального права і як загальноправового регулятора, і як способу здійснення судової влади за допомогою адміністративного судочинства.

Кодекс адміністративного судочинства України за своєю сутністю є кодифікованим законом, в якому систематизовано норми адміністративного процесуального права.

Фундаментальним міжнародним договором у частині здійснення адміністративного судочинства є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, стаття 6 щодо права на справедливий суд).

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Отже, за змістом статей 8, 9 Конституції України, у разі виникнення колізії між нормами Конституції України чи Кодексу адміністративного судочинства України з положеннями ратифікованого міжнародного договору, застосовуються останні як норми прямої дії.

Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Відтак, за наведених обставин суд не застосовує при ухваленні даного рішення правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловлену у постанові від 30.03.2021 року №160/9844/19.

Надаючи оцінку оскаржуваному висновку по суті, суд виходить із такого.

Рішенням Громадської ради доброчесності від 23.11.2016 року №1/2016 затверджено Регламент Громадської ради доброчесності (далі також - Регламент).

Відповідно до статті 2 Регламенту, Рада та її члени здійснюють свою діяльність на засадах добросовісності, безсторонності, прозорості, рівноправності членів, політичної нейтральності.

Частиною першою статті 19 Регламенту передбачено, що за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді, недобросовісність можуть згадуватися у висновку, якщо твердження про це обґрунтовується відповідними обставинами.

Згідно частини другої статті 19 Регламенту, у висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення визначено в Положенні про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженому рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03.11.2016 №143/зп-16 (далі також - Положення №143/зп-16).

Відповідно до пункту 1 глави 1 Положення №143/зп-16, критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

За пунктом 11 глави 2 Положення №143/зп-16, відповідність судді критерію професійної етики оцінюється (встановлюється) за такими показниками: 11.1. відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам; 11.2. відповідність судді вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; 11.3. політична нейтральність; 11.4. дотримання Кодексу суддівської етики та наявність обставин, передбачених підпунктами 3, 5 8, 13 частини першої статті 106 Закону; 11.5. морально-психологічні якості (інтегративність) за складовими: 11.5.1. розуміння і дотримання правил та норм; 11.5.2. здатність відстоювати власні переконання; 11.5.3. дисциплінованість; 11.5.4. повага до інших.

Згідно пункту 12 глави 2 Положення №143/зп-16, відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: 12.1. відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам; 12.2. відповідність способу життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам; 12.3. відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; 12.4. наявність обставин, передбачених підпунктами 9, 12, 15, 19 частини першої статті 106 Закону; 12.5. наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді; 12.6. наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею; 12.7. загальна оцінка інтегративності (доброчесності) за такими складовими: 12.7.1. чесність і порядність; 12.7.2. контрпродуктивна поведінка; 12.7.3. схильність до зловживань.

Імперативні приписи частини шостої статті 87 Закону №1402, частини першої статті 19 Регламенту вимагають ухвалення Громадською радою доброчесності саме мотивованого висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності. Вмотивованість висновку є його обов`язковою складовою, що покликана забезпечити прозорість його ухвалення й гарантує дотримання прав особи, котрої стосується висновок.

На користь такого висновку свідчить і Рекомендація CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухвалена Комітетом Міністрів Ради Європи 17.11.2010 року на 1098 засіданні заступників міністрів, у пункті 58 якої вказано, що системи для оцінювання роботи суддів мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях; процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.

Згідно пункту 39 Висновку Консультативної ради європейських суддів щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади від 24.10.2014 року №17 (CCJE(2014)2), джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, повинні бути надійними. Це особливо стосується інформації, на якій повинно базуватися негативне оцінювання. Крім того, дуже важливо, щоб таке оцінювання ґрунтувалося на достатніх доказах. Суддя, який проходить оцінювання, повинен мати безпосередній доступ до будь-яких доказів, призначених для використання в оцінюванні, щоб мати можливість при необхідності оскаржити їх.

У своїх рішеннях Європейським судом з прав людини також неодноразово наголошено, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 року у справі «Суомінен проти Фінляндії» № 3780001/97, пункт 36).

Наведені принципи узгоджуються з вимогами статті 21 Регламенту, які встановлюють стандарти перевірки та аналізу інформації про суддю для цілей кваліфікаційного оцінювання. Так, з метою перевірки інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Громадської ради доброчесності: 1) з`ясовує і оцінює надійність джерела інформації; 2) порівнює інформацію з різних джерел; 3) робить необхідні запити на доступ до публічної інформації; 4) звертається за консультаціями до осіб, які можуть надати експертну допомогу; 5) звертається за додатковою інформацією до очевидців; 6) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також інші дії, які вважає необхідними.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, судової практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики має ґрунтуватися на достовірній інформації, яка є достатньою для такого висновку, або має існувати обґрунтований сумнів щодо доброчесності та професійної етики особи, що має ґрунтуватися на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях.

Лише належно обґрунтовані висновки (із чітким викладенням фактів і доказів, а також оцінка доказів з ретельним віднесенням факту до відповідної категорії) дають основу для висновку про недоброчесність. Належно обґрунтовані висновки мають містити мінімальні складові (правову підставу, встановлені факти, оцінку доказів, віднесення факту до відповідної категорії тощо) та слугують основою для правильного та справедливого рішення. Окрім того, лише належно викладені рішення можуть бути основою для формування практики визнання поведінки недоброчесною та такою, що порушує правила етики судді.

Оцінивши зміст та мотивацію Висновку про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 06.03.2018 року, суд вважає, що наведеним критеріям і стандартам доказування він не відповідає.

Так, ГРД дійшло висновку про невідповідність судді ОСОБА_1 критерію «Дотримання етичних норм» з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 Висновку: « 15 квітня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова виніс Заочне рішення у справі № 639/7731/15-ц, яким стягнув з судді та дружини судді ( ОСОБА_2 ) на користь ПАТ Надра 1 039 957 грн. За даними рішення відповідачі жодного разу не являлись на суд. Згідно з даними декларацій у родини судді достатньо коштів для погашення заборгованості. Хоча рішення набрало сили у травні 2016 року у декларації відсутні дані про видатки з його погашення. Таким чином є підстави вважати, що суддею не виконується рішення суду.».

З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 12.12.2018 року у справі №639/7731/15-ц позовні вимоги ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ПІН НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/416 від 23.05.2008 року у розмірі 1 039 957 (один мільйон тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім) грн. 73 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ПІН НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , на користь держави суму сплаченого судового збору у розмірі по 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн., з кожного.

Разом з тим, постановою Полтавського апеляційного суду від 12.12.2018 року у справі №639/7731/15-ц апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Гринишина Євгенія Васильовича - задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.04.2016 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено у повному обсязі. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.04.2016 року залишено без змін.

Так, згідно з мотивувальної частини постанови суду апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог стосовно ОСОБА_1 , судом встановлено, що :

«<…>

Як вбачається з матеріалів справи, в забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, 23.05.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники (т. 1 а.с. 27).

<…>

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивачем не надано доказів направлення ОСОБА_1 передбаченого договором поруки повідомлення. З цих підстав, колегія суддів вважає безпідставними вимоги банку до ОСОБА_1 , оскільки докази виникнення права кредитора на вимогу до поручителя у матеріалах справи відсутні.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ним було ухвалено помилкове рішення в частині задоволення позовних вимог банку до поручителя, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування в цих частинах та ухвалення нового рішення.».

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що про наявність кредитних зобов`язань дружини позивача зазначено у щорічних деклараціях ОСОБА_1 , у тому числі за 2016 та 2017 роки у розділі 13 «Фінансові зобов`язання», відповідно до пунктів 55, 57 Роз`яснень Національного агентства запобігання корупції щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджених Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 11.08.2016 року № 3 (зі змінами від 06.09.2016 року № 18).

Серед іншого, до матеріалів справи позивачем долучено довідку Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» від 21.05.2018 року №1-10-3834, видану ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка виступила позичальником ПАТ «КБ «Надра» по кредитному договору від 23.05.2008 року №6/4/2008/840-К/416, про те, що станом на 17.05.2018 року кредитну заборгованість погашено в повному обсязі, кредит закрито.

Також у матеріалах справи міститься довідка Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року №15537, видана ОСОБА_2 , згідно із змістом якої, перевіркою відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень, відкритих виконавчих проваджень по справі №639/7731/15-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_2 ) на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 039 957, 73 грн. не виявлено.

Крім того, під час співбесіди у ВККС, згідно із змістом рішення від 28.12.2018 року, ОСОБА_1 пояснив, що про існування як позову банку, так і заочного рішення суду за цим позовом він дізнався під час ознайомлення із Висновком ГРД, оскільки вказаний кредитний договір від 23.05.2008 року укладено його дружиною ОСОБА_2 з ПАТ КБ «Надра» 10 років тому і загальний термін його дії складає 20 років, тобто до 10.05.2027 року. Отже строк дії вказаного договору, так само як і строк погашення кредиту на сьогодні не сплинув. ОСОБА_1 дійсно є стороною договору, а саме поручителем, а тому він надав не тільки копії договору і додатків до нього, зокрема графіка погашення кредиту, але й копії платіжних квитанцій, з яких вбачається, що сім`я регулярно сплачувала кошти відповідно до графіка погашення кредиту.

Зокрема, щодо не зазначення суддею у розділі «Фінансові зобов`язання» декларації за 2016 рік витрат на погашення кредиту останнім пояснено, що відповідно до Роз`яснень щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) від 11.08.2016 року № 3, у нього відсутній обов`язок відображати у Декларації витрати його дружини на обслуговування кредиту, оскільки у нього особисто у зв`язку з таким погашенням не виникає та не припиняється ані право власності, ані право користування, ані інше речове право щодо майна, зазначеного в Декларації.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, на переконання суду, висновок ГРД про наявність підстави вважати, що суддею ОСОБА_1 не виконується заочне рішення, є безпідставним, передчасним та необ`єктивним, зокрема вказані обставини, якими спростовано висновок ГРД в цій частині, вже існували на день прийняття рішення ВККС України від 28.12.2018 року.

Відповідно до пункту 2 Висновку: «Відповідно до даних декларації за 2015 рік загальний дохід сім`ї судді за 2015 рік складав: 239541 +417500 + 47390 = 704431 грн. (враховуючи податки). При цьому на кінець року у судді та членів його сім`ї був залишок коштів у розмірі 98 000 грн. Коштів на рахунках не задекларовано. Тобто, за рік витрачено на прожиття 606431 грн. Відповідно до даних декларації за 2016 рік загальний дохід сім`ї судді за 2015 рік складав: 101976 + 305260 + 469700 + 237500 = 114436 грн. (враховуючи податки).

Витрати на податки мають складати не менше 5 %, тобто дохід після сплати податків складає 1 058 714 грн. При цьому на кінець 2016 року у судді та членів його сім`ї був залишок коштів у розмірі 870 000 грн. Тобто, за рік всього витрачено 1058714 - 870000 = 188714 грн. Витрати на придбання нерухомості складали: 91808 + 24687 = 116495. Таким чином на прожиття у 2016 році сім`я з трьох осіб витратила 188714 - 116495 = 72219 грн., або 6018 грн. у місяць. Це у 8 разів менше ніж витрати сім`ї у 2015 році. При цьому у 2016 році ОСОБА_1 з дружиною провели 10 днів за кордоном (виліт у Туреччину), а дочка 16 днів за кордоном (виліт і повернення з Німеччини). Це дозволяє робити висновок про наявність обґрунтованого сумніву у відображенні суддею у декларації достовірної інформації щодо розміру його доходів та/або видатків.».

Так, у матеріалах справи наявна копія звернення ОСОБА_1 до Голови Національного агентства з питань запобігання корупції від 02.03.2018 року, в якому заявник просить дозволити йому надати можливість подати виправлену електронну декларацію за 2016 рік або роз`яснити, яким чином він може вчинити вказані дії щодо направлення відповідної декларації до Єдиного державного реєстру декларацій, з усуненою опискою в електронній декларації.

Зазначене звернення зумовлено тим, що 23.03.2017 року ОСОБА_1 подано електронну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік. При підготовці заповнення електронної декларації за 2017 рік, ОСОБА_1 було самостійно виявлено технічну описку у декларації за 2016 рік, а саме: у розділі 12 - грошові активи, у графі розмір активу - зазначено готівкові кошти у розмірі « 870 000 гривень» замість « 87 000 гривень», оскільки допущено технічну, механічну описку в написанні зайвої цифри « 0». Однак, програмне забезпечення не дозволяє самостійно здійснити дії щодо виправленні описки, а саме направити декларацію до Єдиного державного реєстру декларацій з виправленнями.

В свою чергу, листом Національного агентства з питань запобігання корупції від 30.03.2018 року №52-08/12661/18 повідомлено позивача про те, що у суб`єкта декларування відсутня можливість подати виправлену декларацію за власною ініціативою після спливу семиденного строку, встановленого статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції». Зокрема, зазначено, що у разі виявлення суб`єктом декларування у поданій декларації недостовірних відомостей після семиденного строку суб`єкт декларування може звернутись до Національного агентства через персональний електронний кабінет, деталізовано описати виявлені неточності або помилки. Також зазначено, що відповідна інформація буде врахована Національним агентством у разі проведення повної перевірки декларації відповідного суб`єкта декларування.

Зокрема, цю інформацію взято до уваги ВККС згідно змісту рішення від 28.12.2018 року.

Отже, відповідачем зроблено передчасний висновок про наявність обґрунтованого сумніву у відображенні суддею у декларації достовірної інформації щодо розміру його доходів та/або видатків, оскільки ГРД не з`ясовано обставини в повному обсязі, а надані позивачем докази такі висновки спростовують.

Відповідно до пункту 3 Висновку: «Дружина судді з 29 грудня 2012 року по 19 липня 2013 року була власницею земельної ділянки площею 0,12 га, а з 22 червня 2011 року по 19 липня 2013 року власницею житлового будинку площею 128,90 кв.м. Однак у деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2011, 2012 та 2013 роки, відсутні відомості як про наявність, так і про відчуження зазначеного нерухомого майна.».

З пояснень позивача, які містяться у позовній заяві, та надані останнім під час співбесіди ВККС, висновується, що зазначений житловий будинок дружина позивача придбала 22.06.2011 року, на належні їй на праві особистої приватної власності кошти, не повідомивши позивача, а 19.07.2013 року - продала разом з отриманою в порядку безоплатної приватизації земельною ділянкою, на якій розташовано цей будинок.

Доказів, які б підтверджували вказані позивачем обставини до матеріалів позову не долучено, водночас, згідно із змістом Висновку Західної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного Управління Міндоходів у Харківській області від 14.02.2015 року за вих.№789/69/9/20-33-17-06-18, зробленого за результатами перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про очищення влади», який підготовлено на підставі даних інформаційних ресурсів ДФС, декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік ОСОБА_1 відомостей отриманих від суб`єктів інформаційних відносин станом на 14.02.2015 рік, за результатами проведеної перевірки ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік вказано достовірні відомості щодо наявності майна (майнових прав), набутого (набутих) ОСОБА_1 під час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», які відповідають наявній податковій інформації про майно (майнові права) ОСОБА_1 .

Зокрема, за результатами проведеної перевірки ОСОБА_1 встановлено, що вартість майна (майнових прав), вказаного (вказаних) ОСОБА_1 у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік, набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», відповідає наявній податковій інформації про доходи, отримані ОСОБА_1 із законних джерел.

Отже, у суду відсутні підстави вважати обставину, вказану у висновку ГРД такою, що дає обґрунтовані підстави вважати недотриманим суддею етичних норм, які виразилися у недекларуванні відчуженого майна дружини, належного їй на праві власності.

Відповідно до пункту 4 Висновку: « 09 вересня 2016 року відносно дружини судді було складено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ДР №132958 від 09.09.2016 року, якою до неї застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. за ч. 1 ст. 122 КУпАП. ОСОБА_2 оскаржила цю постанову. Під час судового засідання за вказаним позовом дружина зазначила, що дійсно у вказаний час керувала автомобілем AUDI A3, та рухалася по вул. Чкалова, 2 А у м. Харкові, як це зазначено у постанові про адміністративне правопорушення. Однак, у жодній декларації не вказано, що у її власності чи користуванні є автомобіль AUDI A3. Це свідчить про можливе порушення правил декларування майна, що знаходиться у користуванні членів сім`ї судді.».

Згідно з пояснень позивача, викладених у позовній заяві та наданих ОСОБА_1 під час проходження співбесіди ВККС, у членів сім`ї позивача автомобіля AUDI A3 на праві приватної власності ніколи не перебувало. Автомобілем AUDI A3, державний номер НОМЕР_3 , дружина позивача керувала один раз - 09.09.2016 року на прохання власника цього автомобіля, у його присутності, із-за незадовільного стану його здоров`я.

ГРД, в свою чергу, не наводить у Висновку фактів, які б спростовували таке твердження позивача та доводили зворотнє.

Крім того, відповідно до роз`яснень щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) стосовно заходів фінансового контролю, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 11.08.2016 року № 3, Закон передбачає обов`язок зазначати в декларації окремі об`єкти, які належать суб`єкту декларування або члену його сім`ї на праві користування. Такими правами користування можуть бути: оренда, сервітути, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право забудови земельної ділянки (суперфіцій), утримання, застава, користування на підставі довіреності, у тому числі генеральної довіреності, інші права, передбачені законом.

Згідно з повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей, долученого позивачем до матеріалів справи, судом встановлено, що дружині позивача відповідної довіреності, у тому числі генеральної, на право користування вищевказаним автомобілем його власником ніколи не видавалося, зокрема, у долученої позивачем до матеріалів справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, відмітка про право користування автомобілем ОСОБА_2 відсутня.

Таким чином, відповідачем не доведено факту ухилення позивача від декларування транспортного засобу, а відповідне твердження ґрунтується на необґрунтованих припущеннях ГРД.

Отже, беручи до уваги наведені підстави невідповідності судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, викладені у оскаржуваному Висновку ГРД, суд дійшов висновку що останні не підтверджено жодними належними, допустимими та достовірними доказами, в той час, як ОСОБА_1 надано докази щодо спростування кожної з них як під час судового провадження у цій справі, так і під час співбесіди, проведеної ВККС.

Крім зазначеного, суд зауважує, що у Висновку ГРД вказано про неможливість забезпечення судді правом на відповідь, оскільки ГРД не отримано особистих контактних даних останнього.

Разом з тим, відповідно до пункту 5 статті 23 Регламенту Громадської ради доброчесності, члену Ради до ухвалення рішення або висновку щодо судді рекомендовано уникати індивідуального спілкування з суддею; член Ради не повинен ініціювати спілкування з суддею, щодо якого почалася процедура кваліфікаційного оцінювання.

Отже, відсутні підстави для контактів через особисті засоби зв`язку судді, відповідність якого займаній посаді була предметом оцінки.

При цьому чинне законодавство не покладає обов`язку на суддю давати особисту контактну інформацію для цілей діяльності Громадської ради доброчесності, водночас, у матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до судді з проханням надати таку інформацію.

У свою чергу позбавлення позивача можливості надати пояснення щодо питань, які зазначені у спірному висновку, свідчить про неповне отримання відповідачем інформації та використання її без належної перевірки.

Разом з тим, суддя ОСОБА_1. стверджує, що інформація ГРД про неможливість забезпечення його права на відповідь не відповідає дійсності, оскільки на початку 2018 року на відповідне звернення ГРД ним надано дозвіл на копіювання та надання ГРД всіх необхідних документів з його особової справи, зокрема декларацій та контактних засобів зв`язку. Звернення ГРД задоволено, і керівництво апеляційного суду Харківської області надало усі документи та контакти суддів, які запитувала ГРД, що підтверджується копією звернення координатора ГРД Титича В. від 26.12.2018 року та копією відповіді голови апеляційного суду Харківської області Колтунової А.І. від 22.01.2018 року № 04-38/6662.

Відтак, суд констатує, що така поведінка Громадської ради доброчесності щодо позбавлення позивача права на участь у процесі складання та затвердження оскаржуваного висновку не відповідає вимогам закону та є протиправною.

Статтею 20 Регламенту Громадської ради доброчесності передбачено, що член Ради, отримавши завдання щодо збору, перевірки та аналізу інформації про суддю або з власної ініціативи проводить збір такої інформації.

З метою збору інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради: 1) організовує пошук інформації на інформаційному порталі Ради, в інших джерелах в Інтернеті; 2) організовує пошук інформації у кореспонденції Ради; 3) організовує пошук інформації у відкритих державних реєстрах; 4) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також додаткові дії, які вважає необхідними (частина друга статті 20 Регламенту Громадської ради доброчесності).

Таким чином, перелік дій членів Громадської ради доброчесності під час збирання інформації відносно судді не є вичерпним.

Суд звертає увагу, що отримана інформація про суддю повинна бути перевірена з метою її оцінки та достовірності, як це випливає з частини першої статті 21 Регламенту Громадської ради доброчесності.

Відповідно до частини другої статті 21 Регламенту Громадської ради доброчесності з метою перевірки інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради: 1) з`ясовує і оцінює надійність джерела інформації; 2) порівнює інформацію з різних джерел; 3) робить необхідні запити на доступ до публічної інформації; 4) звертається за консультаціями до осіб, які можуть надати експертну допомогу; 5) звертається за додатковою інформацією до очевидців; 6) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також інші дії, які вважає необхідними.

Отже, перелік дій, які може вчиняти член Громадської ради доброчесності для перевірки інформації, також не є вичерпним.

Аналіз інформації про суддю проводиться з метою визначення релевантності інформації для цілей кваліфікаційного оцінювання та підготовки проекту рішення або висновку Ради щодо судді (частина третя статті 21 Регламенту Громадської ради доброчесності).

Громадською радою доброчесності, в свою чергу, не доведено факту належного з`ясування обставини, які на її думку, свідчать про недоброчесну поведінку судді ОСОБА_1 , зокрема, не надано будь-яких доказів направлення запитів до відповідних компетентних органів для підтвердження інформації, у тому числі про джерела походження вказаного у висновку майна та доходів, об`єктів власності позивача та членів його сім`ї.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем прийнято рішення про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики без перевірки отриманої інформації з інших джерел, тобто без урахування всіх обставин справи, що мають значення для прийняття рішення, яке ґрунтується на припущеннях та є безпідставним.

З огляду на зазначене, судом встановлено наявність правових підстав для визнання оскаржуваного Висновку ГРД від 06.03.2018 року протиправним.

Разом з тим, щодо вимоги позивача скасувати Висновок ГРД від 06.03.2018 року, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини шостої статті 87 Закону №1402, складання висновку ГРД, зокрема про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє, є однією із стадій процедури проходження суддею кваліфікаційного оцінювання.

В свою чергу, такий висновок підлягає оцінці ВККС України, якою безпосередньо й приймається мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді згідно з частиною першою статті 88 Закону №1402.

Отже, оскільки на день подання позову до суду та день ухвалення рішення суду у цій справі №640/32886/20 оскаржуваний Висновок ГРД від 06.03.2018 року вже був предметом розгляду ВККС України, та останньою прийнято відповідне рішення від 28.12.2018 року, яким надано оцінку цього Висновку уповноваженим на те суб`єктом, та, яким суддю апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 визнано таким, що відповідає займаній посаді, тобто, процедуру кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1 завершено, скасування Висновку ГРД не є належним способом захисту порушеного права позивача, оскільки останній продовжує здійснення повноважень з відправлення правосуддя як такий, що відповідає займаній посаді судді.

З тих самих підстав не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення ГРД, оформленого у вигляді Протоколу засідання ГРД від 06.03.2018 року, в частині затвердження оскаржуваного Висновку.

В той же час, задоволення позовних вимог шляхом визнання Висновку ГРД від 06.03.2018 року протиправним, в призмі обґрунтувань мети подання позову до Окружного адміністративного суду міста Києва, є достатнім способом захисту права позивача, яке порушується оскаржуваним Висновком ГРД й після ухвалення рішення ВККС України від 28.12.2018 року про визнання ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді.

Щодо позовної вимоги, якою позивач просить суд зобов`язати ГРД вилучити Висновок від 06.03.2018 року, шляхом його відкликання з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та знищення з електронних ресурсів (сайту) ГРД, суд зазначає наступне.

Крім того, враховуючи вищезазначене у мотивувальній частини рішення суду, вимога позивача про зобов`язання ГРД вилучити Висновок від 06.03.2018 року, шляхом його відкликання з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, не є належним способом захисту та не входить до компетенції ГРД. В свою чергу, перебування в досьє оціненого ВККС України рішення від 28.12.2018 року та визнаного в судовому порядку протиправним Висновку ГРД від 06.03.2018 року не створює будь-яких правових наслідків для цілей його застосування.

Щодо вилучення висновку з електронних ресурсів (сайту) ГРД, суд дійшов наступних висновків.

Пунктом 5 частини шостої статті 87 Закону №1402 передбачено право ГРД створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Відповідно до статті 30 розділу 8 Регламенту, Рада (по тексту рішення суду вживається як «ГРД») має інформаційний портал.

Інформаційний портал використовується для інформування про діяльність Ради, її рішення та висновки, а також для збору та систематизації інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Рішення (висновки) Ради публікуються на інформаційному порталі Ради не пізніше ніж через 10 днів з моменту їх ухвалення.

Так, судом встановлено, що у мережі Інтернет за веб-посиланням: https://grd.gov.ua/wp-content/uploads/data/files/conclusions/00_Qualification%20assessment/13.03.2018/liushniaai_vysn.pdf на інформаційному порталі (сайті) ГРД наявний оскаржуваний у цій справі Висновок від 06.03.2018 року.

Отже, вилучення такого Висновку з інформаційного порталу (сайту) ГРД не вплине на будь-які права інших учасників інформаційних відносин, але відновить права позивача, оскільки щодо нього не буде розміщена інформація у Висновку, який визнаний протиправним.

Так, викладена в оскаржуваному Висновку інформація не тільки формує негативну думку про позивача, як професійного судді, а й негативно впливає на ділову репутацію останнього, оскільки такий Висновок може впливати на професійну кар`єру ОСОБА_1 і чинити перешкоди у реалізації права на здійснення відповідної діяльності.

Відповідно до положень статей 2 та 242 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Зазначений засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 28.03.2018 року у справі №705/552/15-а та від 23.06.2020 року у справі №826/11438/16.

Конституційним Судом України в своєму рішенні від 30.01.2003 року №3-рп/2003 зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) встановлює, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача вилучити оскаржуваний висновок з інформаційного порталу (сайту) Громадської ради доброчесності шляхом його видалення (вилучення).

За таких обставин позовна вимога про зобов`язання відповідача вилучити спірний Висновок із сайту ГРД відповідає способу захисту порушених прав позивача.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v.» від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 9, 71-73, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним Висновок про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 06 березня 2018 року.

3. Зобов`язати Громадську раду доброчесності вилучити (видалити) з електронних ресурсів (сайту) Громадської ради доброчесності Висновок про невідповідність судді Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений Громадської радою доброчесності 06 березня 2018 року.

4. В решті відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Громадська рада доброчесності (місцезнаходження: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9);

Третя особа: Вища кваліфікаційна комісія суддів України (, місцезнаходження: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9).

Повне рішення суду складено 03.02.2022 року.

Суддя Л.О. Маруліна