Справа № 804/14800/15
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
при секретарі: Мартіросян Г.А.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року № 585-15; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року в задоволенні позову було відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2016 року залишено без змін постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року.
Постановою Верховного Суду від 13.02.2020 року постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2016 року скасовані, а справа направлена на новий розгляд.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.08.2020 року в задоволенні позову було відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 15.12.2021 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
24.01.2022 року справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано на новий розгляд судді Ількову В.В.
14.02.2022 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву позивача разом із витребуваними судом доказами по справі.
Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні.
Відповідно до рекомендації Ради суддів України щодо встановлення особливого режиму роботи судів України задля убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу СOVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб, до рішення Ради суддів України від 17.03.2020 року №19, рекомендовано по можливості здійснювати судовий розгляд справ без участі сторін, в порядку письмового провадження.
14.02.2022 року фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 КАС України.
Суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 243 КАС встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що не погоджується з прийнятим Державною міграційною службою України рішенням від 07.09.2015 року №585-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем поверхово та неповно з`ясовано всі обставини справи, не враховано ситуацію, що склалася в країні його походження.
Позивач обґрунтовує свої вимоги наявним побоюванням стати жертвою переслідувань в країні національної приналежності Іраку, де його можуть вбити через те, що члени його родини були міліціонерами, та майже всіх їх вже позбавлено життя, а також через власні релігійні переконання, оскільки він є прибічником сунізму.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись, на те, що позивач в якості доказів не надав належних документів на підтвердження обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності по ознакам раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Таким чином, на їх думку, щодо позивача відсутні конвенційні ознаки для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, зазначають, що всі дії позивача вказують на те, що це лише спроба легалізації на території України, оскільки інших підстав він не має.
ІV. ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ
Згідно матеріалів справи, справа неодноразово була розглянута першою, апеляційною та касаційною інстанціями.
Згідно долучених до матеріалів справи доказів третя особа заперечували щодо задоволення позовних вимог, просили позовні вимоги залишити без задоволення.
Цією ухвалою суду від 27.01.2022 року, третій особі було запропоновано надати письмові пояснення по справі.
Станом на 14.02.2022 року, на виконання вимог ухвали суду від 27.01.2022 року, пояснення по справі до суду не надходили.
V. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків.
ОСОБА_1 є громадянином Іраку.
У 2008 році позивач прибув в Україну для навчання в Харківському національному медичному університеті. Після закінчення першого курсу ОСОБА_1 виїжджав в Ірак у гості до сестри, але 25 серпня 2009 року повернувся до України щоб продовжити навчання.
Після відрахування з навчання у 2011 році позивач не залишив територію України в установлений строк.
Вперше позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у 2013 році.
02 серпня 2013 року згідно із рішенням ДМС України № 469-13 позивачу було відмовлено в задоволенні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказане рішення заявник оскаржував в судовому порядку.
25 лютого 2015 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як вважає, що в нього з`явилися нові обставини, а саме: погіршення військово-політичної ситуації на території Іраку, що загострило ситуацію в сфері безпеки на території Іраку.
Рішенням ДМС України від 07 вересня 2015 року №585-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови в задоволенні заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначені такі обставини:

- заявник не надав переконливих доказів можливості його утисків чи переслідування в країні походження;

- метою звернення заявника до міграційної служби є вирішення особистих питань з метою легалізації на території України;

- на підставі проаналізованої інформації з джерел Інтернету зроблено висновок про неактуальність переслідування заявника та покращення ситуації країні походження, зокрема у зв`язку тим, що армія Іраку звільняє частину захоплених угрупуванням «Ісламська держава» територій, зменшуючи вплив даного угрупування та знищуючи бойовиків.

Під час співбесід в ГУ ДМС України в Дніпропетровській області позивач стверджував, що побоюється повертатися до своєї країни походження у зв`язку з наступними причинами:

- в співбесідах від 02 березня 2015 року та 02 липня 2015 року позивач розповів про погрози з боку терористів, які вбили його батьків та рідного брата, оскільки вони були міліціонерами на території Іраку. Родичів запідозрили в зраді Іракській владі, так як після військових подій на території Іраку формуватися державному устрою допомагала американська влада;

- позивач стверджував, що йому неодноразово погрожували смертю у вигляді телефонних дзвінків за те, що його батьки були міліціонерами та зрадили рідну державу;

- військові події, які до сьогоднішнього дня не мають логічного завершення та унеможливлюють його подальше навчання.

Під час додаткової співбесіди від 02 липня 2015 року позивачем були надані пояснення, що вбивство його рідних відбулося у жовтні 2006 року, коли він був в гостях у сестри в м. Багдад. До їхнього дому у м. Аль-Фалуджа, де ОСОБА_1 мешкав зі своєю родиною, прийшли терористи та вбили його рідних. Зі слів заявника, про вбивство близьких йому повідомили сусіди, які зателефонували.

Крім того, позивач вказує, що він хотів би навчатися і отримати освіту в Україні.

27.01.2016 року постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №804/14800/15 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення було відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2016 року, залишено без змін постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року у справі № 804/14800/15.

13.02.2020 року постановою Верховного Суду у справі №804/14800/15 адміністративне провадження №К/9901/12258/18, скасовано постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року у справі №804/14800/15, та направлено справу на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.08.2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03.12.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року у справі №804/14800/15, без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.12.2021 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Правомірність та обґрунтованість рішення від 07 ? 2015 585-15, , , є предметом спору, який передано на вирішення суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

VІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частинами 1, 5 статті 5 Закону передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до абз.5 частини 1 статті 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 2 статті 7 вказаного Закону передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Абзацом 1 частини 1 статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з ч.4 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 7 статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до частини 11 статті 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

VІІ. ОЦІНКА СУДУ

Дослідивши докази по справі, встановлено, що предметом оскарження у цій справі є рішення відповідача від 07.09.2015 року, яким позивачу було відмовлено у візнанні біженцем або особою, яка потребує потребує додаткового захисту.

За матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Іраку.

Через побоювання стати жертвою переслідувань в країні національної приналежності Іраку, де на думку позивача його можуть вбити через те, що члени його родини були міліціонерами, та майже всіх їх вже позбавлено життя, а також через власні релігійні переконання, оскільки він є прибічником сунізму, позивач звернувся за захистом шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 07 вересня 2015 року №585-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (далі Правила №649).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

З огляду на викладене, підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної загрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Проте залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

При цьому суд зазначає, що оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватись компетентним органом з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись як від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад із Резолюцій Ради Безпеки ООН, документів Міністерства закордонних справи України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних державних та неурядових організацій, публікацій в засобах масової інформації і т.і. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило слід використовувати більше ніж одне джерело інформації про країну походження.

Аналіз наведених правових норм у цій справі дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Згідно матеріалів справи звергаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на інформацію по країні походження, що міститься, зокрема, у Резолюції Організації Об`єднаних Нації № 2169 (2014) ухваленої Радою Безпеки 30 липня 2014 року, за змістом якої ситуація, яка склалася у Іраку внаслідок широкомасштабного акту, вчиненого терористичним групами зокрема «Ісламська держава Іраку та Леванту» (ІДІЛ) та пов`язаними з ними терористичними групами, що загрожує мирному населенню та усім релігійним та етнічним групам.

Також, позивач на підтвердження обґрунтованості своїх побоювань звертав увагу на Позицію Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, відносно повернення в Ірак від 27 жовтня 2014 року, що доступна за посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/547324136.html.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 р., зокрема стаття 3: Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

2. Конвенція, стаття 2: Право кожного на життя охороняється законом; стаття 3: Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Норми Конвенції тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ; Суд).

Практика використання рішень ЄСПЛ врегульована Законом України від 23 лютого 2006 року Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, статтею 17 якого визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною другою статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

22 жовтня 2013 року Управління Верхового Комісара ООН опублікувало оновлену редакцію документа Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку зі змісту якого вбачається, що після опублікування попередньої редакції вказаних Рекомендацій збройний конфлікт в Сирії продовжує загострюватися, в результаті чого вибухнула масштабна гуманітарна криза. УВКБ ООН, як і раніше наголошує, що більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття біженець за Конвенцією про статус біженців 1951 року, інші мають право на додатковий захист. Також, у документі дається перелік вразливих груп осіб, серед яких, зокрема, особи, що ухиляються від військової служби, палестинські біженці, групи національних меншин.

Також, за змістом пунктів 2, 4 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 27 жовтня 2014 року (ІІІ редакція) на даний момент майже всі райони країни (Сирії) охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. За наявними даними, до квітня 2014 року кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тисячу осіб.

У пункті 31 вказаних Рекомендацій УВКБ зазначає, що у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці на місці (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до пункту 34 вказаних Рекомендацій УВКБ ООН, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

Крім того, в Рекомендаціях УВКБ ООН стосовно повернення в Ірак від 14 листопада 2016 року зазначено, що ситуація з безпекою у багатьох районах центральної та північної частин Іраку залишається вкрай нестабільною та непередбачуваною з причин триваючих озброєних наступів та контрнаступів.

Разом з цим, в Рекомендаціях УВКБ ООН від 14 листопада 2016 року зазначено, що ООН та правозахисні організації зафіксували масштабні порушення, вчинені підрозділами сил народної мобілізації, а у ряді випадків - іракських сил безпеки у відношенні цивільних осіб, що рятуються втечею, у особливості чоловіків та хлопчиків із числа арабів-сунітів, у відношенні яких існує думка, що вони підтримують ІДІЛ, незалежно від наявності відсутності доказів зв`язку цих осіб з ІДІЛ (пункт 20). В Іракському Курдистані і районах, які фактично контролюються регіональним урядом Курдистану, курдські сили безпеки звинувачувалися у проведенні довільних арештів і затримань внутрішньо переміщених осіб із числа арабів-сунітів, підозрюваних у зв`язках з ІДІЛ, причому інколи на довгий строк і часто без розгляду справи у суді (пункт 27). Наявність великої кількості внутрішньо переміщених осіб на усій території Іраку і розповсюдження загальної думки про те, що араби-суніти пов`язані з ІДІЛ, або є його прихильниками, призвели також до збільшення числа арештів арабів-сунітів і туркменів-сунітів, які постійно проживали в Багдаді і інших підконтрольних уряду районах, на підставі Закону про боротьбу з тероризмом.

Відповідно до позиції УВКБ ООН стосовно повернення осіб, шукаючих притулок із Іраку, від 14 листопада 2016 року, у ситуації що склалася, УВКБ ООН закликає держави утриматися від примусового повернення вихідців із районів Іраку, охоплених військовими діями, із районів, звільнених від ІДІЛ, у яких зберігається нестабільна і небезпечна ситуація або районів, підконтрольних ІДІЛ. Такі особи, у тому числі ті, хто отримав відмову за клопотанням про міжнародний захист, не повинні повертатися ні у райони, з яких вони прибули, ні у будь-які інші райони країни. Якщо встановлено, що критерії, передбачені Конвенцією 1951 року, не можуть бути застосовані, то доцільним представляється застосування більш широкого ряду критеріїв визначення статусу біженця, вказаних у відповідних регіональних нормативно-правових актах, або ж надання додаткових форм захисту.

При цьому, УВКБ ООН рахує недоречною позицію країн, які відмовляють особам, які прибули із Іраку у міжнародному захисті на основі застосування альтернативи внутрішнього бігства, або переміщення усередині країни.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Так, ЄСПЛ у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань, тощо в разі повернення до Іраку, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були дослідженні судом під час розгляду справи, а також підтверджені висновками викладеними Верховним Судом у цій справі №804/14800/15 у постановах від 15.12.2021 року та від 13.02.2020 року.

Суд зазначає, що відповідачем не надано належної правової оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження.

З урахуванням наведеного суд вважає, що ДМС України та третьою особою не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Іраку й не спростовано можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Також, суд акцентує увагу на тому, що існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Іраку, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.

Таким чином, серед фактів, повідомлених позивачем та з урахуванням вищенаведеної інформації по країні походження, суд вбачає підстави для надання позивачу захисту в Україні відповідно до умов, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, призвело до прийняття протиправного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи висновки Верховного Суду здійснених у цій справі, суд вважає, що прийняте відповідачем спірне рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07 вересня 2015 року №585-15, не відповідає критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, оскільки є необґрунтованими, тобто, без врахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак підлягає скасуванню.

На підставі вищевикладеного та з врахуванням того, що відповідачем не було доведено суду правомірності прийнятого рішення, відповідач діяв без урахування фактичних обставин справи, що призвело до порушення прав позивача, у зв`язку з чим, позовні вимоги про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.09.2015 року №585-15 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а порушене право захисту шляхом зобов`язання відповідача повторно, з урахуванням висновків цього рішення суду, розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню.

VІІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.

Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, дослідивши матеріали справи, враховуючи висновки Верховного Суду по цій справі, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на результат розгляду справи, звільнення позивача від сплати судових витрат в силу положень Закону України «Про судовий збір», а також відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 205, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року № 585-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 лютого 2015 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судові витрати не розподіляти.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ),

Третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ( вул. В.Липинського, 7, м. Дніпро, 49000, ).

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 14.02.2022 року.

Суддя В.В. Ільков