Справа № 640/33590/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2022-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 року м. Київ № 640/33590/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Балась Т.П., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України за участю третьої особи Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 417-20 від 6 листопада 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона є громадянкою Російської Федерації (далі - країна походження, РФ) та перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що була вимушена залишити територію Російської Федерації та шукати захист в Україні маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою систематичного порушення прав людини в Російській Федерації, зазнаючи утиску через свою релігійну приналежність до Свідків Єгови, разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 та неповнолітнім сином ОСОБА_2 залишила країну свого походження та прибула в Україну, де в 2020 році звернулася із заявою про визнання її та її неповнолітнього сина біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також позивач зазначила, що Державною міграційною службою України було необґрунтовано та протиправно відмовлено їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки нею було подано всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та витребувано належним чином засвідчені копії рішення № 417-20 від 06.11.2020, а також усіх документів, що слугували підставою для його прийняття; належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача; завірену копію Журналу видачі повідомлень Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області на підтвердження дати отримання позивачем повідомлення від 23.12.2020 № 09.

05.03.2021 відповідач надав суду відзив на позовну заяву, за змістом якого проти задоволення позовних вимог заперечив, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого за результатами попереднього розгляду заяви позивача, наголосивши на необґрунтованості звернення позивача щодо надання міжнародного захисту.

18.03.2021 Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області подало пояснення по суті спору, за змістом яких проти позову заперечило.

Позивач правом подання відповіді на відзив не скористалась.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Березівка, Бузулуцького району, Оренбурзької області, РФ, сімейний стан - заміжня, має двох синів.

Проживала разом з сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Рідна мова - російська. Протягом останніх десяти років ніде не працювала.

Особа позивача та належність до громадянства РФ підтверджена паспортом громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , орган видачі МВД 56003, дата видачі 07.02.2018 року, термін дії до 07.02.2028.

За словами позивача, за релігійною приналежністю вона є Свідком Єгови з травня 1996 року і дотепер.

ОСОБА_1 разом з чоловіком та двома синами легально залишила країну походження 15.08.2018, прибувши до Іспанії прямим авіарейсом Москва-Барселона 16.08.2018, документи для в`їзду - віза типу «С», отримана в Генеральному консульстві Іспанії в Москві, № НОМЕР_2, термін дії з 12.08.2018 по 11.08.2019.

ОСОБА_1 у період з 16.08.2018 по 30.06.2020 проживала на території Іспанії.

До України позивач прибула 01.07.2020, легально, літаком, на підставі запрошення та закордонного паспорту, місце перетину кордону - м. Львів.

16.07.2020 позивач звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області.

Як на підставу для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач вказала, що вона звертається з такою заявою у зв`язку з переслідуванням Свідків Єгови в Росіїській Федерації.

За результатами розгляду матеріалів звернення позивача, 06.11.2020 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 417-20 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмова вмотивована тим, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, а саме відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання.

24.12.2020 позивач отримала повідомлення Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області №09 від 23.12.2020 про відмову у визнанні її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту .

Вважаючи рішення відповідача № 417-20 від 06.11.2020 необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України від 28.06.1991 № 254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом під час розгляду даної справи встановлено, що 16.07.2020 ОСОБА_1 звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до УДМС України в Хмельницькій області. У своїй заяві позивач просила визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказуючи підставою те, що з 2017 року організація «Свідки Єгови» офіційно заборонена у Російській Федерації, а вона є Свідком Єгови з травня 1996 року і дотепер.

У заяві про звернення за захистом позивач зазначила, що її чоловік - ОСОБА_3 , виконував обов`язки голови МРО. Ще до заборони в 2017 році, протягом 10 років, його багато разів викликали до прокуратури. 16.05.2018 поліцією було проведено обшук у неї вдома в присутності її дітей.

Вказана подія стала причиною виїзду позивача з території Російської Федерації.

У липні 2018 року позивач, її чоловік та двоє її синів відкрили Шенгенську візу (терміном дії 1 рік) до Іспанії, звернувшись для цього до візового центру у м. Самарі. Вибір країни для переїзду, за словами позивача, був обумовлений економічною стабільністю Іспанії та рекомендацією знайомих.

Зі слів позивача, 16.08.2018 року вона звернулася до поліції у м. Барселона із заявою про надання притулку. Стверджує, що не отримала рішення по заяві на статус біженця документально, тому вирішила покинути Іспанію, скориставшись запрошенням однієї знайомої з м. Хмельницького приїхати до неї в Україну.

Відповідач, дослідивши загальну ситуацію по країні походження позивача, зазначив, під час розгляду заяви, підтверджується факт заборони управлінських та організаційних центрів структури «Свідки Єгови» в Російській Федерації, але зазначений елемент не вплинув на віровчення як напрямок релігії для позивача.

Встановлено, що по відношенню до позивача та її чоловіка, який займав керівну посаду в організації «Свідки Єгови», не вживалися заходи дискримінаційного характеру, які б суттєво обмежували їх права та свободи, вони не зазнавали жодних утисків або переслідувань, заборона структури не вплинула на суттєві зміни або обмеження способу життя послідовників.

Суд зауважує, що позивач під час співбесіди самостійно підтвердила, що по відношенню до неї не застосовувалися будь-які адміністративні заходи, докази притягнення до кримінальної відповідальності відсутні.

Під час співбесіди від 24.07.2020 позивач самостійно повідомила, що ані до неї і, ані до її чоловіка, який був головою МРО «Свідки Єгови» м. Бузулук, не були застосовані жодні міри запобіжних заходів в період з 16.05.2020 року до моменту виїзду з РФ. Затримання чоловіка з боку силових структур РФ було викликані необхідністю перевірки документів його особи та не мали подальшого негативного впливу на можливість сповідувати їм обране віросповідання, по відношенню до позивача та її чоловіка ніколи не висувалося офіційних обвинувачень.

В ході проведення співбесід, позивач не повідомляла про застосування щодо неї тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Як вбачається з матеріалів особової справи № 2020 КМ-0003, позивач, окрім відомостей з відкритої мережі Інтернет, з сайту Свідків Єгови та буклетів з релігійною тематикою, не надала жодних відомостей щодо переслідувань у зв`язку з її членством та діяльністю МРО «Свідки Єгови» (м. Бузулук), загрози застосування щодо неї зокрема смертної кари.

Проаналізувавши ситуацію, яка, за словами позивача, змусила його залишити країну громадянської належності, суд вбачає об`єктивні протиріччя та суперечливі моменти у свідченнях позивача, які викликають сумніви з приводу реальності її релігійного переслідування на території РФ.

Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, заявник за обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу в міжнародному розшуку не перебуває. Ні позивач, ні її чоловік не розшукуються компетентними органами РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого КК РФ, згідно пошуку особи в базі даних «Розшук» офіційного сайту МВД Росії, проведеного відповідчем.

Крім того, позивач не заперечувала того факту, що територію країни походження (РФ) залишила маючи компетентний дозвіл влади країни на виїзд. Вона безперешкодно оформила паспорт для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , орган видачі МВД 56003, дата видачі 07.02.2018, термін дії до 07.02.2028 та документи для виїзду з країни громадянської належності, про що свідчить наявність довгострокової Шенгенської візи типу «Є», отриманої в Генеральному консульстві Іспанії в Москві, №015477800, дійсна з 12.08.2018 по 11.08.2019.

Суд зауважує, що позивач безперешкодно дісталась із сім`єю з м. Бузулук (Оренбурзька область) до Москви, пройшла паспортний контроль, вилетіла 15.08.2018 року літаком із міжнародного аеропорту «Домодєдово» Московська область, РФ, до Іспанії, що свідчить про відсутність у заявниці перешкод для перетину державного кордону, зокрема відкритих кримінальних проваджень.

З матеріалів справи вбачається, що позивач цілеспрямовано покинула територію РФ, маючи намір звертатись за захистом в іншій країні. Виїзд з території РФ був спланованим та фінансово забезпеченим, як вбачається з наданої позивачем інформації, що її сім`я планувала виїзд з липня 2018 року в Іспанію: «думали в різні країни, але через те, що Іспанія економічно стабільна країна, і вирішили якщо їхати то туди».

Відтак, позивачем не надано жодних відомостей про утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, позивачем не наведено жодної аргументації своїм побоюванням щодо повернення у країну громадянського походження, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Відтак, у даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Крім того, суд зазначає, що згідно абзацу 6 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Факт вибору позивачем Іспанії як першої країни Європейського Союзу, в`їзд до неї по Шенгенській візі, звернення за міжнародним захистом безпосередньо в пункті пропуску в аеропорту м. Барселони свідчить про те, що позивач була добре обізнана із умовами процедури звернення за міжнародним захистом в Іспанії та була підготовленою для проходження усіх її етапів.

З матеріалів справи вбачається, що 17.08.2018 позивач в поліції м. Барселони (Іспанія) звернулась за наданням притулку та була документована 21.11.2019 «червоною картою з правом на працю» № NIY Y6815300-Т, №260998 ехр. №80, видану МВС Іспанії, з терміном дії до 21.05.2020.

Аналізуючи інформацію по країні перебування (Іспанія), наявність у заявниці червоної карти з правом на працю (документа, що акредитує статус заявника), наданого житла, грошової допомоги та відвідування курсів іспанської мови, свідчить про те, що вона разом із своєю сім`єю перебувала у процедурі отримання міжнародного захисту в даній країні, користувалася послугами для полегшення їх інтеграції в іспанське суспільство.

Під час співбесіди від 09.09.2020 позивач повідомила, що виїзд з Іспанії був спричинений закінченням програми адаптації, складнощами у вивченні мови, відсутністю постійного місця роботи. Відтак, протягом останніх двох місяців перебування в Іспанії вони з чоловіком планували виїзд.

Вибір України був обумовлений відсутністю мовного бар`єру для спілкування, можливістю подальшого працевлаштування та здійснення своєї проповідницьої діяльності.

За змістом пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення біженця Управління Верховного комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосується статусу біженця) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, у розрізі вказаних пояснень та в контексті пункту 62 названого Керівництва, позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, дії якого мотивуються сімейними або іншими причинами особистого характеру, а не як біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що мотивами звернення позивача за захистом на території України є пошук способу легалізації на території України з метою покращення рівня свого життя, а не через побоювання стати жертвою переслідувань чи загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Відтак, висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" знайшли своє підтвердження та є правомірними.

Натомість, заявлена позивачем інформація носить загальний характер і свідчить про те, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію країни походження добровільно.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а доказів понесення ним судових витрат суду не надано, судові витрати у цій частині стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 78, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,- відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Т.П. Балась