Справа № 640/32842/21
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2022 року м. Київ № 640/32842/21

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі головуючого судді Вовка П.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Офісу Генерального прокурора (далі також - Офіс ГП, відповідач-1), Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (далі також - відповідач-2), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Офісу ГП, яка полягає у затримці в період з 19 лютого 2021 року по 27 жовтня 2021 року виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі №826/17561/14 про поновлення позивача на роботі, як незаконно звільненого працівника;

стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі №826/17561/14 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, як незаконно звільненого працівника, за період з 19 лютого 2021 року по 27 жовтня 2021 року в загальній сумі 134 075, 60 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі № 826/17561/14, яке в силу статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає негайному виконанню, зокрема позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково: визнано протиправним і скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2013 року №1501к та поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України з 24 жовтня 2014 року.

Всупереч обов`язку негайного виконання судового рішення, поновлення позивача на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України відбулось 27 жовтня 2021 року внаслідок прийняття Генеральним прокурором відповідного наказу.

Відповідно період з 19 лютого 2021 року по 27 жовтня 2021 року, на думку позивача, є періодом невиконання рішення суду щодо його поновлення на посаді, а тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та встановлено, що справа буде розглядатись одноособово суддею Вовком П.В. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Крім того, ухвалою суду від 17 листопада 2021 року, зокрема, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).

Офіс ГП у своєму відзиві на позовну заяву заперечує проти заявлених позовних вимог, оскільки ним було виконано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року одразу після його перегляду в суді апеляційної інстанції. При цьому, відповідач-1 наголошує на тому, що ОСОБА_1 не звертався до органів виконавчої служби з приводу примусового виконання судового рішення та не надавав оригіналу виконавчого листа.

Відповідачем-2 також було надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з огляду на неотримання тексту рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі № 826/17561/14 у паперовому вигляді, що унеможливило його виконання.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1501к ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника військового прокурора Південного регіону України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі № 826/17561/14 позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково:

визнано протиправним і скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2013 року №1501к;

поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України з 24 жовтня 2014 року;

зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади»;

стягнено зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 831 370,60 грн.;

стягнено з Офісу Генерального прокурора України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.;

у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено;

стягнено на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора понесені ним судові витрати в розмірі 562, 50 грн.;

Також, суд допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України з 24 жовтня 2014 року та в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 286 476,96 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону - задоволено частково: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року змінено, виклавши абзац 5 у наступній редакції: «Стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 528 941,85 (два мільйони п`ятсот двадцять вісім тисяч дев`ятсот сорок одна гривня вісімдесят п`ять копійок)»; в решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року - залишено без змін.

Наказом відповідача-1 від 27 жовтня 2021 року № 397к скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1501к про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника військового прокурора Південного регіону України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України та поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України з 24 жовтня 2014 року.

Листом Офісу ГП від 28 жовтня 2021 року № 07/1/1-2588вих21 позивача повідомлено про прийняття вказаного вище наказу и запропоновано ознайомитись із ним у встановленому порядку (отримано 05 листопада 2021 року відповідно до наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

За приписами ч. 2 статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

При цьому, за правилами п. 3 ч. 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Правові положення аналогічного змісту містяться також в статті 235 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України), якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Негайне виконання судового рішення полягає у тому, що таке рішення підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайно з моменту його прийняття.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Наведена правова позиція підтверджується також висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18.

З огляду на зазначене, після прийняття рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі № 826/17561/14, у Офісу Генерального прокурора, як роботодавця, виник обов`язок добровільно і негайно виконати це рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Разом з тим, відповідачі у своїх заперечення на позовну заяву зазначають, що невиконання вказаного рішення зумовлене тим, що відбувався апеляційний перегляд такого рішення, позивачем не було надано виконавчих документів, а також що Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону не отримано копії судового рішення у справі № 826/17561/14 у паперовій формі.

З приводу вказаних доводів суб`єктів владних повноважень суд зазначає, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, за виключенням непереборних.

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно статті 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а та від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19.

Також, стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

З огляду на викладене, посилання відповідачів на ненадходження від позивача виконавчих документів щодо його поновлення на посаді, чи подання апеляційної скарги на рішення суду, допущене до негайного виконання, як на підставу невиконання рішення, є необґрунтованими.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 червня 2020 року у справі №816/1895/18 та від 10 травня 2019 року у справі №816/1791/17.

Так само, судом не приймаються твердження відповідача-2 про неотримання належним чином засвідченої копії судового рішення від 19 лютого 2021 року, прийнятого в порядку письмового провадження, в паперовій формі, що унеможливило його негайне виконання, оскільки як вбачається з автоматизованої системи документообігу суду (комп`ютерна програма «Діловодство спеціалізованого суду»), 25 березня 2021 року Офісом ГП та 20 квітня 2021 року Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону подані апеляційні скарги на вказане рішення, що свідчить про їх обізнаність з обставинами прийняття такого рішення та його допущення до негайного виконання.

Враховуючи викладене, відповідачі не довели належними та допустимими доказами неможливість виконання рішення про поновлення позивача на посаді, а тому суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі №826/17561/14 починаючи з 20 лютого 2021 року (наступний робочий день після прийняття рішення) по 26 жовтня 2021 року, що складає 169 робочих днів.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі також - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. другий п. 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Як було встановлено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року під час апеляційного перегляду справи № 826/17561/14 та не заперечується сторонами, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 станом на час його звільнення з органів прокуратури становив 16 562, 28 грн., середньоденний - 788, 68 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду становить 133 286, 92 грн. (169 робочих днів х 788, 68 грн.).

Згідно з положеннями статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Всупереч наведеним вимогам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності винесення оскаржуваного рішення.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими.

Зважаючи на те, що при зверненні позивача до суду з даним позовом, останній був звільнений від сплати судового збору відтак, позивачем не понесено судових витрат, з огляду на що такі судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись положеннями статей 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 241 - 246, 250, 255, 371 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15; ), Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (65012, місто Одеса, вулиця Пироговська, будинок 11; ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, яка полягає у затримці в період з 20 лютого 2021 року по 26 жовтня 2021 року виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі №826/17561/14 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, як незаконно звільненого працівника.

Стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі №826/17561/14 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, як незаконно звільненого працівника, за період з 20 лютого 2021 року по 26 жовтня 2021 року в загальній сумі 133 286, 92 грн. (сто тридцять три тисячі двісті вісімдесят шість гривень дев`яносто дві копійки).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення відповідно до статті 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Суддя П.В. Вовк