Справа № 640/27849/21
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2022 року м. Київ № 640/27849/21

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (надалі по тексту також - відповідач), треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, в якому просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 липня 2021 року до дати ухвалення рішення по цій справі.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у період з березня 1985 року по травень 2013 року вона працювала суддею Апеляційного суду Луганської області та 18 квітня 2013 року до 22 вересня 2016 року працювала на посаді судді ВССУ. Однак, з огляду на те, що станом на час звернення до суду з даним позовом їй не виплачено щомісячне грошове забезпечення та надбавку за вислугу років в повному обсязі під час працювання суддею Апеляційного суду Луганської області, позивач вважає, що вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки невиплати відповідних сум заробітної плати.

Відповідач не виклав своєї позиції щодо заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з березня 1985 року по травень 2013 року працювала суддею Апеляційного суду Луганської області.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 18 квітня 2013 року позивач обрана на посаду судді ВССУ та постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 22 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді ВССУ у зв`язку з поданням заяви про відставку.

В період червень-грудень 2005 року позивачу було не правильно виплачено щомісячне грошове забезпечення, а у період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року - не правильно нараховувалась та виплачувалась надбавка за вислугу років, як судді.

У листопаді 2009 року позивач звернулась до суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Луганської області, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України про визнання неправомірними дії відповідачів щодо ненарахування та невиплати заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року №865 та зобов`язання здійснити перерахунок розміру заробітної плати та надбавки за вислугу років.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 22 липня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2010 року, позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність Апеляційного суду Луганської області щодо непроведення перерахунку заробітної плати та грошового забезпечення ОСОБА_1 з 19 серпня 2009 року, з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» в редакції станом до 31 грудня 2005 року, та неподання до Державної судової адміністрації України змін до посадового окладу та грошового забезпечення позивача із зазначенням розміру заробітної плати та грошового утримання, виходячи із 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат, а з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас. Визнано незаконною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо неприйняття заходів з повного фінансування заробітної плати та грошового утримання ОСОБА_1 з 19 серпня 2009 року з розрахунку посадового окладу та грошового забезпечення в розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат, а з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас. Визнати незаконною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо неприйняття заходів з повного фінансування заробітної плати та грошового утримання ОСОБА_1 з 19 серпня 2009 року з розрахунку посадового окладу в розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат станом на момент проведення виплат, а з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас. Зобов`язано Апеляційний суд Луганської області провести перерахунок ОСОБА_1 з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, а з 19 серпня 2009 року перерахунок заробітної плати, визначивши її розмір з урахуванням посадового окладу у розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат. Після перерахунку здійснити виплату недоплачених сум з утриманням обов`язкових податків та зборів з одночасним поданням до Державної судової адміністрації України змін до посадового окладу. Зобов`язано Апеляційний суд Луганської області донарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове утримання з донарахованих сум заробітної плати. Зобов`язано Міністерство фінансів України профінансувати вказані виплати. Зобов`язано Державну судову адміністрацію України виділити апеляційному суду Луганської області з єдиного рахунку Державного бюджету України № 4024, відкритого у Державному казначействі України, МФО 820172, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, кошти для проведення виплати недоплаченої з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, а з 19 серпня 2009 року заробітної плати, обчисленої з урахуванням посадового окладу, виходячи з 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведених виплат, та щомісячного грошового утримання з донарахованих сум заробітної плати з урахуванням раніше проведених виплат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Дані обставини були підтверджені Вищим адміністративним судом України під час розгляду адміністративної справи № К-33491/10, та відповідно до приписів ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.

За наведених обставин та враховуючи, що до теперішнього часу позивачу не виплачено суми заборгованості по заробітній платі, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, остання звернулась за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.

Відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2021 у справі № 640/27971/20 стягнуто з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (, місцезнаходження: проспект Повітрофлотський, 28, Київ 03186) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 вересня 2016 року по 28 липня 2021 року у розмірі 2 519 842 (два мільйони п`ятсот дев`ятнадцять тисяч вісімсот сорок дві) гривні 80 копійок. Дана набрання законної сили 28.07.2021.

Так, приписами статті 47 Кодексу законів про працю України регламентовано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що закон покладає на роботодавця зобов`язання провести зі звільненим працівником повний розрахунок, під яким розуміється обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, а також передбачає відповідальність за порушення вказаного обов`язку у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як встановлено судом, станом на час звільнення позивача з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ позивачу не були виплачені всі суми належної їй заробітної плати, а саме: надбавки за вислугу років у відповідності до ч. 4 ст. 44 ЗУ "Про статус суддів" (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин) за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року, а також заборгованість з щомісячного грошового забезпечення за червень-грудень 2005 року.

Вирішуючи питання чи зобов`язаний саме відповідач здійснити виплату позивачу середнього заробітку за час затримки виплати зазначених сум суддівської винагороди, суд виходить з наступного.

Як вже зазначалось, у період з березня 1985 року по травень 2013 року позивач працювала суддею Апеляційного суду Луганської області та відповідно до постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 18 квітня 2013 року була обрана на посаду судді ВССУ.

Приписами ст. 126 Конституції України (у редакції станом на час обрання позивач на посаду ВССУ) судді обіймають посади безстроково, крім суддів Конституційного Суду України та суддів, які призначаються на посаду судді вперше. Суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі: 1) закінчення строку, на який його обрано чи призначено; 2) досягнення суддею шістдесяти п`яти років; 3) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я; 4) порушення суддею вимог щодо несумісності; 5) порушення суддею присяги; 6) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього; 7) припинення його громадянства; 8) визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим; 9) подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Суд зауважує, що визначений частиною 5 статті 126 Конституції України перелік підстав для звільнення судді з посади є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, що підтверджується також приписами законодавства про судоустрій і статус суддів.

Так, положеннями ст. 100 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції станом на час обрання позивач на посаду ВССУ) передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 126 Конституції України 254к/96-ВР, за поданням Вищої ради юстиції.

Разом з тим, частиною 2 ст. 80 вказаного Закону регламентовано, що переведення судді, обраного безстроково, до суду іншого рівня тієї ж судової спеціалізації здійснюється Верховною Радою України з дотриманням порядку, встановленого цим Законом та Регламентом Верховної Ради України 1861-17 для обрання судді.

Отже, за змістом наведених приписів спеціального законодавства призначення або обрання судді до іншого суду є переведенням судді та не розглядається як звільнення судді з посади.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2017 року у справі № 822/2385/15.

Таким чином, з наведеного слідує, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу належних їй сум після її переведення до іншого суду в порядку обрання.

З огляду на зазначене, суд визнає обґрунтованими доводи позивача, що уповноваженим органом на здійснення повного розрахунку при її звільненні з посади судді (у тому числі і виплати всіх сум під час її роботи у апеляційному суді Луганської області) є саме Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Разом з тим, з аналізу норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, вбачається, що обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді регулюється спеціальним законодавством.

Проте, ці нормативно-правові акти не встановлюють відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За цих обставин, суд вказує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства, зокрема, приписи ст. 117 КЗпП України.

Водночас, слід врахувати, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як вже зазначалось, цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Отже, аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, який обов`язковий для врахування судами нижчих інстанцій відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до мети Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (ратифікована Україною 31.01.1961) термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.

При цьому, роботодавцем позивача був саме відповідач - Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ, а тому саме відповідач зобов`язаний здійснити позивачу відповідне відшкодування.

Отже, за наведених обставин та враховуючи, що позивачу до теперішнього часу не виплачено заборгованість по заробітній платі, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 червня 2021 року № 53, загальна сума нарахованого грошового забезпечення за період з липня по серпень 2016 року становить 24 201,81 грн.

При цьому, за період з липня по серпень 2016 року позивачем відпрацьовано 17 днів.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 1 423,64 грн.

Суд зазначає, що в рамках даної справи період затримки повного розрахунку з позивачем складає 129 робочих днів та обраховується починаючи з 29.07.2021 по дату винесення зазначеного рішення - 31.01.2022 включно.

Отже, оскільки період затримки повного розрахунку з позивачем в рамках даного спору складає 129 робочих днів, а середній заробіток позивача 1423,64 грн, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу компенсацію у розмірі 183 649,56 грн.

Згідно з частинами 1-3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241 - 246, 255, 293, 296 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Стягнути з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 липня 2021 року до 31 січня 2022 року у розмірі 183 649,56 грн (сто вісімдесят три тисячі шістсот сорок дев`ять гривень 56 копійок).

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ (03049, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 28, )

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко