Справа № 826/3806/16
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3806/16 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О., Вєкуа Н.Г., Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Бєлової Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Бі енд Пі, Лтд» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Підприємства з іноземними інвестиціями у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Бі енд Пі, Лтд» до Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИЛА

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив:

- визначити дії Міністерства юстиції України в процесі розгляду міжнародним Арбітражем МЦВІС (який згідно з Конвенцією про порядок вирішення інвестиційних спорів між державами та іноземними особами від 03 квітня 1998 року визнається таким, якби це було кінцеве рішення національного суду) інвестиційного спору між компанією «Бош Інтернешенл Інк.» та ПІІ у формі ТОВ «Бі енд Пі, Лтд» проти держави (справа № ARB 08/11) в частині поставлення перед експертом питань правового характеру такими, що порушують норми діючого законодавства України;

- визначити дії Міністерства юстиції України щодо подання Експертного висновку Міжнародному Арбітражу МЦВІС у справі № ARB 08/11 з порушенням публічного порядку такими, що несуть загрозу законним інтересам позивача та спричинили моральну шкоду та матеріальні збитки Позивачеві;

- визначити дії Міністерства юстиції України такими, що порушили право позивача на справедливий суд (міжнародний арбітраж) у розумінні Європейської конвенції з прав людини та основоположний свобод 1950 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись і вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що подаючи правовий висновок експерта Міжнародному Арбітражу відповідач усвідомлював, що рішення Міжнародного арбітражу, прийняте на підставі поданого Україною правового висновку експерта, не підлягатиме виконанню на території України, оскільки не буде відповідати публічному порядку. Також скаржник зазначає про порушення судом першої інстанції строків розгляду справи, що свідчить про порушення норм процесуального права.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що Експертний висновок Міжнародному Арбітражу МЦВІС у справі № ARB 08/11 був поданий із дотриманням норм і положень законодавства України та міжнародного права і виключає незаконність дій Міністерства юстиції України. Також відповідач зазначав, що на строк розгляду справи в суді першої інстанції мали вплив клопотання позивача про відкладення розгляду справи, які задовольнялись судом. Просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Колегія суддів вважає необґрунтованим клопотання апелянта про неврахування поданого відповідачем відзиву, оскільки останній відповідає положенням ст.304 КАС України, в тому числі містить обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в Міжнародному центрі з врегулювання інвестиційних спорів (МЦВІС), як в Міжнародному Арбітражі перебувала справа за позовом компанії «Бош Інтернешенл Інк.» та ПІІ у формі ТОВ «Бі енд Пі, Лтд» проти держави Україна № ARB 08/11, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 25.10.2012, частковий переклад якого міститься в матеріалах справи (а.с.50-55 т.1).

У вказаному рішенні МЦВІС міститься посилання на експертний висновок професора Луця від 29.04.2010 та зазначено, що експертний висновок професора Луця не був оскаржений Позивачами та не вимагав перехресного допиту на слуханні, а Позивачі не надали ніяких підтверджень своєї позиції з цього приводу.

Копія експертного висновку професора Володимира Луця від 29.04.2010 міститься в матеріалах справи (а.с.25-49 т.1), в якому розглядались деякі питання українського законодавства, що стосуються питань розірвання цивільно-правових договорів, зокрема підстав та процедури розірвання договорів, а також деякі питання, що стосуються судової процедури в господарських судах України.

Вважаючи, що надання вказаного експертного висновку під час розгляду справи № ARB 08/11 в МЦВІС таким, що порушують норми законодавства України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що відповідач, в межах розгляду Міжнародним центром з врегулювання інвестиційних спорів (Вашингтон) справи № ARB 08/11, лише реалізовував свої процесуальні права по збиранню та наданню доказів на підтвердження своєї правової позиції як представник держави Україна шляхом, зокрема, подання відповідного експертного висновку, який був прийнятий, оцінений та визнаний Центром, поряд з іншими, належним доказом, у тому числі для прийняття рішення у справі, що виключає незаконність дій відповідача. Разом з тим, заявляючи відповідні позовні вимоги, позивач фактично намагається спонукати суд до оцінки доказу (експертного висновку), покладеного в основу прийняття рішення Міжнародним центром з врегулювання інвестиційних спорів, що виходить за межі повноважень адміністративного суду.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основними завданнями Мін`юсту є, зокрема, забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України (пп.4 п.3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228).

Згідно з пп.54-1, 57 п.4 наведеного Положення Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань, окрім іншого, бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; забезпечує представництво інтересів держави, Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, його посадових осіб під час урегулювання спорів, розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України.

Таким чином, Міністерство юстиції України наділено представницькими повноваженнями від імені держави (України) в закордонних юрисдикційних органах, тож має право використовувати усі можливі законні способи для викладу та підтвердження своєї правової позиції у відповідному процесі.

Відповідно до Конвенції про порядок вирішення інвестиційних спорів між державами та іноземними особами від 18.05.1965, підписаної від імені України 03.04.1998, ратифікованої Україною 16.03.2000 (далі також - Конвенція), цим засновується Міжнародний центр по врегулюванню інвестиційних суперечок (в подальшому іменується Центр). Метою Центру є забезпечення вирішення через примирення і арбітраж інвестиційних спорів між Договірними Державами та особами інших Договірних держав відповідно до положень цієї Конвенції (статті 1, 2).

Згідно зі ст.25 Конвенції, до компетенції Центру належить вирішення правових спорів, що виникають безпосередньо з відносин, пов`язаних з інвестиціями, між Договірною державою (або будь-яким уповноваженим органом Договірної Держави, про який повідомлено Договірною державою Центру) та особою іншої Договірної держави, за умови наявності письмової згоди учасників спору про передачу такого спору для вирішення Центру. Сторони, що досягли такої згоди не має права відмовитися від нього в односторонньому порядку.

За приписами ст.41-44 Конвенції, арбітраж сам вирішує питання про свою компетенцію.

Будь-яка заява сторони, яка містить твердження про те, що розгляд даного спору знаходиться поза компетенцією Арбітражу, має бути розглянуто Арбітражем, який визначить, чи розглядати таку заяву як попереднє питання або в процесі розгляду спору по суті.

Арбітраж розглядає спір, згідно з нормами права, відповідно до угоди сторін. У разі відсутності згоди сторін Арбітраж застосовує право Договірної держави, що виступає в якості сторони в спорі, а також ті норми міжнародного права, які можуть бути застосовні.

Якщо сторони не домовляться про інше, Арбітраж вправі, якщо це є необхідним, в будь-який момент розгляду спору, зокрема, вимагати від сторін пред`явлення документів та інших доказів.

Будь-яка процедура арбітражного вирішення спору здійснюється відповідно до положень цього розділу та, якщо сторони не домовляться про інше, відповідно до Правил арбітражного розгляду спорів, що діють в момент, коли сторони погодилися про арбітражний порядок розгляду спорів. У разі виникнення процедурного питання, не врегульованого положеннями цього розділу або Правилами арбітражного розгляду спорів, або іншими правилами, про застосування яких сторони домовились, Арбітраж сам вирішує таке процедурне питання.

Відповідно до ст.52 Конвенції, кожна зі сторін має право вимагати скасування рішення Арбітражу шляхом подання письмової заяви Генеральному секретарю на наступних підставах: а) в разі, якщо Арбітраж був заснований неналежним чином; б) в разі, якщо Арбітраж перевищив свої повноваження; в) в разі, якщо мав місце підкуп одного з Арбітрів; г) в разі, якщо було суттєве відхилення від правил процедури; або д) в разі, якщо рішення Арбітражу не було належним чином обґрунтоване.

Згідно з положеннями ч.1 ст.1, ст.18, ч.1 ст.35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» цей Закон застосовується до міжнародного комерційного арбітражу, якщо місце арбітражу знаходиться на території України. Однак положення, передбачені статтями 8, 9, 35 і 36 цього Закону, застосовуються і в тих випадках, коли місце арбітражу знаходиться за кордоном.

До сторін повинно бути рівне ставлення, і кожній стороні повинні бути надані всі можливості для викладу своєї позиції.

Арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов`язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36.

Отже, нормами міжнародного права передбачено спеціальний порядок скасування рішення арбітражу, зокрема, в разі суттєвого відхилення від правил процедури або , якщо рішення Арбітражу не було належним чином обґрунтоване.

В іншому випадку, Арбітражне рішення визнається обов`язковим та належить до виконання, що свідчить про безпідставність обґрунтувань апеляційної скарги щодо неможливості виконання рішення МЦВІС у справі № ARB 08/11 на території України.

Суд звертає увагу, що правові, організаційні і фінансові основи експертної діяльності в науково-технічній сфері, а також загальні основи і принципи регулювання суспільних відносин у галузі організації та проведення наукової та науково-технічної експертизи з метою забезпечення наукового обгрунтування структури і змісту пріоритетних напрямів розвитку науки і техніки, наукових, науково-технічних, соціально-економічних, екологічних програм і проектів, визначення напрямів науково-технічної діяльності, аналізу та оцінки ефективності використання науково-технічного потенціалу, результатів досліджень визначає Закон України «Про наукову і науково-технічну експертизу».

Положення вказаного Закону (в редакції, чинній на момент розгляду справи № ARB 08/11 Міжнародним центром з врегулювання інвестиційних спорів) передбачали проведення наукових експертиз, зокрема за замовленнями органів державної влади, що прямо визначено у ст.4, 6 Закону України «Про наукову і науково-технічну експертизу».

При цьому, відповідно до ст.5 наведеного Закону з ініціативи організацій та установ, до компетенції яких належить вирішення відповідних питань, експертизі підлягають, зокрема, інші об`єкти наукової і науково-технічної діяльності, щодо яких виникає потреба у проведенні експертизи, отриманні науково обгрунтованих експертних висновків.

Пунктом 12 ч.1 ст.1 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» визначено, що наукова діяльність - інтелектуальна творча діяльність, спрямована на одержання нових знань та (або) пошук шляхів їх застосування, основними видами якої є фундаментальні та прикладні наукові дослідження.

Таким чином, оскільки нормотворча та правозастосовна діяльність є такою, що спрямована на пошук шляхів їх застосування і належить до інтелектуальної творчої діяльності, то на переконання суду, вона належить до наукової діяльності та її об`єкти можуть бути предметом наукового експертного дослідження.

Сучасне процесуальне законодавство прямо визначає порядок застосування висновків експерта в галузі права в рамках окремої судової справи із визначенням його консультативного характеру, що передбачено, зокрема, ст.112-113 КАС України.

В той же час, в рамках адміністративного судочинства, суд не наділений повноваженнями досліджувати рішення Міжнародного Арбітражу на предмет його ухвалення із дотриманням вимог національного та міжнародного права, в той же час, дії відповідача в частині подання відповідного висновку експертного дослідження до Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів в рамках справи № ARB 08/11 належить до процесуальних прав сторони відповідного судового процесу щодо збирання та подання доказів на підтвердження власної позиції, повноваження щодо оцінки допустимості яких належить виключно суду (Міжнародному Арбітражу), яким в даному випадку виступав Міжнародний центр з врегулювання інвестиційних спорів (МЦВІС).

Частиною 2 ст.55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст.5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Також, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

На підставі викладеного та з урахуванням приписів ст.ст.2, 5 КАС України колегія суддів доходить висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №504/4148/16-а, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Колегія суддів звертає увагу, що між позивачем та Міністерством юстиції України в рамках даного спору відсутні владно-управлінські відносини, оскільки спір виник виключно щодо процесуальних дій відповідача, вчинених в рамках Арбітражного провадження у справі № ARB 08/11 за позовом компанії «Бош Інтернешенл Інк.» та ПІІ у формі ТОВ «Бі енд Пі, Лтд» проти держави Україна.

Суд зазначає, що подання відповідачем до МЦВІС експертного висновку професора Володимира Луця від 29.04.2010 не призвела до будь-яких змін до правового становища, в якому перебував позивач та жодним чином не вплинуло на його права, свободи чи інтереси, а отже, внаслідок таких дій відповідача не відбулось порушення прав позивача, які можуть бути предметом захисту в рамках розгляду адміністративної справи.

Інші обґрунтування апеляційної скарги взагалі не стосуються предмету позову, а містять виключно доводи щодо незгоди з рішенням МЦВІС у справі № ARB 08/11 внаслідок порушення процедури його ухвалення.

Також питання подання рішення МЦВІС від 25.10.2012 у справі № ARB 08/11 до виконання не є предметом розгляду даної адміністративної справи, оскільки позовна заява не містить вимог щодо визнання протиправними дій чи рішень відповідача в частині подання відповідного рішення Міжнародного Арбітражу до виконання саме на території України.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог та їх спрямованість на переоцінку допустимості доказів, що були покладені в основу рішення Міжнародним центром з врегулювання інвестиційних спорів від 25.10.2012 у справі № ARB 08/11, що суперечить завданню адміністративного судочинства.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на можливі порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині порушення строків розгляду справи, оскільки наведене в жодному разі не призвело до неправильного вирішення справи і не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Бі енд Пі, Лтд» - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 21 лютого 2022 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

Л.В.Бєлова