Справа № 640/6412/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2022 року м. Київ № 640/6412/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, за участю третьої особи - Департамент праці, соціальної та сімейної політики Житомирської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач), в якому просить визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати відповідача вчинити дії, а саме: стягнути з відповідача на відшкодування шкоди, заподіяної позивачу бездіяльністю відповідача, на користь позивача невиплаченої разової грошової допомоги на момент виплати - 12.09.2019 в розмірі 8 580 грн., згідно з вимогами частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» - різницю між 10 мінімальних пенсій за віком станом на 19.05.2011 та станом на 12.09.2019, з врахуванням сум доплат (600 грн. + 6 460 грн.) = 7 060 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиконання постанови Ружинського районного суду Житомирської області від 19.05.2011, що призвело до несвоєчасної виплати позивачу суми невиплаченої разової грошової допомоги та у невірному розмірі, оскільки станом на момент проведення виплати мінімальна пенсія за віком становила 1 564 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.03.2020 справу прийнято до провадження, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Департамент праці, соціальної та сімейної політики Житомирської обласної державної адміністрації.

Відповідачем надано відзив на позов, в якому останній просив у задоволенні позову відмовити, оскільки не погоджується з позовними вимогами та вважає їх необґрунтованими, зазначаючи про вжиття відповідачем всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання рішення суду.

Третя особа письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надала.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2020 заяву про уточнення позовних вимог та додані до неї документи повернуто позивачу.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Постановою Ружинського районного суду Житомирської області від 19.05.2011 по справі №2-А-321/11р. стягнуто з Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 недоотриману щорічну разову грошову допомогу до 5 травня згідно ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2010 рік з законодавчо встановлених розмірів мінімальної пенсії за віком, а саме в розмірі десяти мінімальних пенсій за віком, як інваліду війни першої групи, в сумі 6460 грн. (шість тисяч чотириста шістдесят гривень).

Ружинським районним судом Житомирської області 17.06.2011 видано виконавчий лист по справі №2-А-321/11р.

Вказаний виконавчий лист від 17.06.2011 визнаний недійсним, згідно ухвали Ружинського районного суду Житомирської області від 09.03.2017 та видано дублікат виконавчого листа по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської області про стягнення недоплаченої щорічної допомоги в сумі 6 460 грн.

Позивач звернувся із заявою та вказаним дублікатом виконавчого листа до відповідача для виконання рішення суду №2-А-321/11р. від 19.05.2011.

Відповідач неодноразово повідомляв заявника про неможливість погашення заборгованості у поточному році, з огляду на її черговість.

Листом від 28.02.2019 № 191064 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що 12.09.2019 платіжним дорученням №335649 від 10.09.2019 в порядку черговості здійснив перерахування коштів у сумі 6 460,00 грн. по справі №2-А-321/11.

Позивач вважаючи протиправну бездіяльність відповідача щодо несвоєчасності проведення виплати заборгованості за виконавчим листом, що призвело до виплати суми у меншому розмірі, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Положеннями статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Пунктом 3 Розділу II Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено черговість погашення заборгованості за рішеннями про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган:

у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника;

у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами;

у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Статтею 95 Конституції України встановлено правило, за яким виключно Законом «Про Державний бюджет України» визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Тотожна за змістом вказівка міститься у пункті 8 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України, якою закріплено принцип цільового використання бюджетних коштів, виключно на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

У Законі України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік передбачено спеціальну бюджетну програму для забезпечення виконання рішень суду - код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (далі - КПКВК 3504040).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком №845.

Згідно з пунктом 2 Порядку №845 безспірним списанням є операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Відповідно до пункту 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Боржниками вважаються визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання (пункт 2 Порядку №845).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, виконавчий лист, виданий Ружинським районним судом Житомирської області по справі №2-А-321/11 про стягнення на користь позивача коштів у сумі 6 460,00 грн. був поданий до Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області, та зареєстрований в органах Казначейства 24.03.2017.

При цьому, остаточне виконання рішення №2-А-321/11 здійснено 12.09.2019.

Суд звертає увагу на те що, сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи.

Слід також зазначити, що обов`язок держави відшкодувати шкоду, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення через Державну казначейську службу України, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь Державної казначейської служби України у цьому процесі мають інше призначення та завдання. В останньому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що і зумовлює участь Державної казначейської служби України у виконанні таких судових рішень.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 12.02.2020 у справі №826/17656/16, від 30.04.2020 у справі №804/2076/17, від 17.11.2021 у справі №120/4766/21-а.

Судом встановлено, що Державна казначейська служба України неодноразово зверталась до Міністерства фінансів України з листами про збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040, за результатами розгляду яких надавались відповіді, в яких зазначено, що «питання збільшення бюджетних призначень Казначейству для виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та виходячи з можливостей дохідної частини державного бюджету».

Подання відповідачем Міністерству фінансів України вказаних пропозицій у відповідності до пункту 39 Порядку №845 свідчить про використання наданих йому повноважень задля виконання судового рішення.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що відповідач вжив заходів з метою належного виконання виконавчого листа, втім невиплата коштів за цими виконавчими документами зумовлена не бездіяльністю Державної казначейської служби України (як суб`єкта владних повноважень), а відсутністю належного асигнування відповідної бюджетної програми, що не належить до компетенції відповідача.

Перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність органів Казначейства, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів, та передбаченими у Законах про Державний бюджет України на відповідний рік, обмеженими асигнуваннями, виділеними для погашення заборгованості за судовими рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність протиправної бездіяльності відповідача у невиконанні, протягом тривалого часу, виконавчого листа, виданого Ружинським районним судом Житомирської області по справі №2-А-321/11.

При цьому, суд звертає увагу позивача про правомірність виплаченої суми останньому у розмірі 6 460,00 грн., згідно платіжного доручення №335649 від 10.09.2019, оскільки така сума підлягала стягненню відповідно до виконавчого листа, виданого Ружинським районним судом Житомирської області по справі №2-А-321/11, а підстави для зміни суми, яка підлягає стягненню, як і відповідні повноваження у відповідача відсутні.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого ним оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем не доведено та не надано достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Беручи до уваги положення статті 139 КАС України відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко