Справа № 420/18494/21
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання здійснити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 05 жовтня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ), в якій позивач просив:

Визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати з 01.02.2020 року по 07.11.2020 року основних видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020 року;

Зобов`язати здійснити з 01.02.2020 року по 07.11.2020 року перерахунок та виплату грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020 року для обчислення посадового окладу та окладу за військове звання;

Зобов`язати здійснити перерахунок та виплату отриманих позивачем у 2020 році грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, із врахуванням перерахованого грошового забезпечення за 2020 рік.

Ухвалою від 11 жовтня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження та розпочате підготовче провадження.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він у період з 08.06.2015 року по 07.11.2020 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 та наказом Міністра оборони України від 03.11.2020 року № 560 його було звільнено з військової служби, та наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 07.11.2020 року № 253 виключено зі списків військової частини з 07.11.2020 року.

Позивач зазначив, що під час проходження військової служби нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювалося не у повному обсязі, а саме: у період з 01.02.2020 року по 07.11.2020 року нарахування та виплата основних видів грошового забезпечення проводилася без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020 року.

Додатково позивач зазначив, що відповідно до рішення Командувача Сухопутних Військ Збройних Сил України від 19.12.2019 року № 39140, військову частину НОМЕР_4 виключено з мережі розпорядників коштів та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 .

Позивач зазначив, що 03.09.2021 року він звернувся до командира військової частини НОМЕР_4 та командира військової частини НОМЕР_2 із заявою про перерахунок та виплати грошового забезпечення за період з 01.01.2020 року по 07.11.2020 року із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020 року; грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки із врахуванням перерахованого грошового забезпечення за 2020 рік.

Проте листом командира військової частини НОМЕР_2 № 2484 від 09.09.2021 року повідомлено, що розмір грошового забезпечення, виходячи із застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 01 січня 2018 року, визначено правильно.

Позивач не погоджується з такими діями відповідача, вважає їх протиправними, оскільки згідно з п. 4 Постанови № 704 в редакції, чинної на момент її прийняття визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (але не менше 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

У подальшому в п. 4 постанови були внесені зміни в редакції п. 6 постанови КМУ № 103.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови КМУ № 103.

На думку позивача, з дня набрання сили постанови у справі № 826/6453/18 діє редакція п. 4 постанови № 704, яка була чинною до зазначених змін. При цьому порядок дій, який повинні вчинити відповідач у зв`язку з втратою чинності положення п. 6 постанови № 103 та змін до п. 4 постанови № 704 не змінився, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у рішенні від 17.12.2019 року по справі № 160/8324/19.

Таким чином, позивач вважає, що з 29.01.2020 року, з дня набрання законної сили рішення суду по справі № 826/6453/18, позивач має право на визначення розміру його посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року на тарифні коефіцієнти, визначені постановою № 704.

Крім того, на думку позивача, перерахунку підлягають нараховані та виплачені у 2020 році грошова допомога на оздоровлення (у розмірі місячного грошового забезпечення), одноразова грошова допомога при звільненні зі служби (у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 42 календарних років служби) та компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки (середньоденне грошове забезпечення за 84 доби) із врахуванням перерахованого грошового забезпечення за 2020 рік.

Ухвалою від 10 листопада 2021 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

До суду 22 листопада 2021 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що чинною редакцією п. 4 постанови № 704 є, якою розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року.

Окрім того відповідач зазначив, що відповідно до абз. 3 п. 242 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 10.12.2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути розрахована повністю та не виключається зі списків без його згоди. Відповідач звернув увагу, що позивач виключений зі списків особового складу та наказ про його виключення ним не був оскаржений.

До суду не надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою, що занесено до протоколу підготовчого засідання від 09.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

На відкрите судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлені належним чином та завчасно, що підтверджується звітом про надсилання судової повістки електронною поштою позивачу та надсилання судової повістки на адресу відповідача поштою.

Від позивача в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З цих підстав, суд постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання від 25 січня 2022 року, про продовження розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом серії НОМЕР_5 .

Суд встановив, що позивач у період з 08.06.2015 року по 07.11.2020 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 , що підтверджено довідкою про проходження служби (а.с. 15).

Наказом Міністра оборони України від 03.11.2020 року № 56 генерал-майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас, та наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 07.11.2020 року № 253 виключено зі списків військової частини з 07.11.2020 року (а.с. 16). Також цим наказом встановлено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби та компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, та зазначено, що грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік отримав.

Позивач зазначив, що під час проходження військової служби нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювалося не у повному обсязі, а саме: у період з 01.02.2020 року по 07.11.2020 року нарахування та виплата основних видів грошового забезпечення проводилася без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020 року.

Відповідно до рішення Командувача Сухопутних Військ Збройних Сил України від 19.12.2019 року № 39140, військову частину НОМЕР_4 виключено з мережі розпорядників коштів та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 з 01.01.2020 року.

Матеріалами справи підтверджено, що 03.09.2021 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_4 та командира військової частини НОМЕР_2 із заявою про перерахунок та виплати грошового забезпечення за період з 01.01.2020 року по 07.11.2020 року із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020 року; грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки із врахуванням перерахованого грошового забезпечення за 2020 рік.

Проте листом командира військової частини НОМЕР_2 № 2484 від 09.09.2021 року повідомлено, що розмір грошового забезпечення, виходячи із застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 01 січня 2018 року, визначено правильно.

Проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та встановлені судом факти та обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не належать задоволенню повністю, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч. 2 вказаної статті Закону, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця (ч. 3 ст. 9 цього Закону).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 цього Закону, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", якою збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців (далі - Постанова КМУ №704).

Постановою КМУ № 704 затверджено, зокрема: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.

Пунктом 4 Постанови КМУ № 704 в редакції, чинній на момент прийняття постанови, визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Згідно з п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 року, внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються.

Так, до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови КМУ № 704 викладено у новій редакції, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Згодом постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2020р. №1038, яка застосовується з 01.10.2020р., примітки в додатках 1, 12, 13 і 14 до ПКМУ №704 викладені в новій редакції, відповідно до якої посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються в порядку, встановленому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017р. №704.

Суд встановив, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18, яка набрала законної сили 29.01.2020 року, визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».

Таким чином, суд доходить висновку, що з 29.01.2020 року з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18 пункт 6 постанови КМ України № 103 втратив чинність та була відновлена дія п. 4 постанови КМ України № 704 у первісній редакції.

Однак, суд зазначає, що з відновленням дії пункту 4 постанови КМУ №704 у його первісній редакції, слід врахувати, що нею визначено граничну нижню величину, яка береться для розрахунку розміру посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями, що складає 50% мінімальної заробітної плати станом на 1 січня відповідного року, отже у випадку, коли у календарному році, в якому застосовуються положення пункту 4 постанови КМУ №704 в такій редакції, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року є меншим 50% розміру мінімальної заробітної плати, то розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року як розрахункова величина не застосовується та має бути застосована розрахункова величина 50 % розміру мінімальної заробітної плати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ (зі змінами та доповненнями), встановлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 01 січня 2020 року становить 2102,00 грн. При цьому, мінімальна заробітна плата з 01.01.2020 становила - 4723,00 грн.

Отже, при визначенні розміру посадового окладу з урахуванням тарифних коефіцієнтів згідно з додатками 1, 12, 13, 14 в якості розрахункової величини повинна застосовуватися мінімальна заробітна плата, оскільки 50% її розміру (2361,50 грн.) перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановлений у 2020 році (2102,00 грн.).

Проте, згідно з п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, під час розв`язання правової колізії між нормами п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ та п. 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103 перевагу належить віддати положенням закону, як акту права вищої юридичної сили.

Оскільки норма п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення п. 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, немає законодавчо визначених підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Судом також враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.12.2019 по справі № 240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно яких: « 01.01.2017 набрав чинності Закон України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Таким чином, за загальним правилом дії норм права у часі, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, яким установлено розрахункову величину для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення ст. 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII щодо обчислення щомісячної грошової допомоги у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають».

Доводи позивача щодо необхідності обчислення посадового окладу та окладу за військове звання виключно з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020 року відхиляються судом, оскільки таке застосування суперечить застосуванню п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ та п. 4 Постанови № 704 п. 4 постанови КМУ № 704.

У Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2021 року по справі № 200/3774/20-а зроблені висновки, оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, відсутні правові підстави для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Згідно з Постановою № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв правомірно, застосовуючи при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням таку розрахункову величину як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 1 січня 2018 року.

Наведений висновок повторений в постанові Верховного Суду у справі № 480/5496/20 від 10.09.2021 року.

Таким чином, враховуючи вищевикладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення за спірний період діяв правомірно, тому позовні вимоги про визнання протиправними Визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати з 01.02.2020 року по 07.11.2020 року основних видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020 року є безпідставними та не належать задоволенню.

У звязку з тим, що суд дійшов висновку про правомірність дій позивача, решт позовних вимог про зобов`язання здійснити з 01.02.2020 року по 07.11.2020 року перерахунок та виплату грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020 року для обчислення посадового окладу та окладу за військове звання; зобов`язання здійснити перерахунок та виплату отриманих позивачем у 2020 році грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, із врахуванням перерахованого грошового забезпечення за 2020 рік, також є безпідставними, а тому не належать задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, не ґрунтуються на приписах норм матеріального права, а тому не належать задоволенню в повному обсязі.

З огляду на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, позивач звільнений від сплати судового збору, та відсутні витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, жодні витрати не належать компенсації за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.

Керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання здійснити певні дії,- відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України, з урахування п. 3 Розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.