Справа № 520/11155/2020
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року № 520/11155/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заічко О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ) , третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, б. 24, м. Харків, 61057, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2020 року № 323-20;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 23.11.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року справу прийнято до розгляду.

Представником позивача надані додаткові пояснення по справі, в яких підтримав вимоги поданого позову, підтримуючи доводи, викладені у ньому (т. 2 а.с. 96-109). Зокрема, представником позивача зазначено, що той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду. Позивач зазначає, що у висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про краї походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменуванні установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти буї опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Представником відповідача через канцелярію суду надані письмові пояснення, в яких з доводами позивача, викладеними у пощві та наданих щодаткових поясненнях відповідач не погоджується, вважає, що у суб`єкта владних повноважень відсутні передбачені чинним законодавством підстави для надання позивачу статусу біженця (т. 2 а.с. 78-83).

У судове засідання, призначене на 17.02.2022 року сторони, що повідомлялись належним чином про дату та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Представником позивача через канцелярію суду 10.02.2022 року подана заява, в якій просив суд слухати справу у порядку письмового провадження, про що також не заперечував представник відповідача.

З огляду на що, суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Як встановлено за матеріалами справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просила: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2020 № 323-20; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про протиправність оскаржуваного рішення, оскільки перевірка інформації, яку позивач надала під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, а також підтверджувала під час проведення відповідних співбесід щодо ситуації в країні її громадянської належності (Камерун), причин, через які позивач не може повернутися до неї, на думку позивача, проводилася поверхово та не об`єктивно, ситуація у країні походження позивача належним чином не вивчалась.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021, адміністративний позов залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 23.11.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій, посилаючись на ту обставину, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів, дійшов висновку про те, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. На переконання Верховного Суду судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не враховано приписи статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи те, що Суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати та встановлювати докази, Верховний Суд дійшов до переконання про необхідність направлення на новий розгляд до суду першої інстанції.

Розглядаючи справу судом встановлено, що24.02.2020 року ОСОБА_1 , громадянка Республіки Камерун, звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту з позивачкою проведено співбесіди, за результатами яких складено протоколи від 04.03.2020 року № 2020КН0024, від 15.05.2020 року № 2020КН0024.

Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області сформовано висновок по справі № 2019КН0029 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Камерун ОСОБА_1 , в якому, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідно до частини шостої статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рекомендовано за доцільне відмовити громадянці Республіки Камерун ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 30.07.2020 року № 323-20 відмовлено громадянці Республіки Камерун ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачкою отримано повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 95 від 13.06.2020 року.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI, в редакції яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно із ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вказані висновки узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19.09.2018 року по справі №815/2736/17.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Судом, з матеріалів особової справи №2019КН0024 громадянки ОСОБА_1 встановлено, що громадянка Республіки Камерун ОСОБА_1 звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС України в Харківській області 24.02.2020 року.

За матеріалами справи встановлено, що за результатами співбесід, оформлених протоколами 04.03.2020 року за №2020КН0024, 15.05.2020 року за №2020КН0024, позивачка повідомила, що в неї ім`я відсутнє, а є тільки прізвище - ОСОБА_1 , яке зазначено в паспорті № НОМЕР_1 , виданого 20.11.2017 року в ОСОБА_2 та дійсного до 20.11.2022 року. ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , в місті Баменда, Республіка Камерун, за етнічною приналежністю - балі, християнка протестантка - за віросповіданням, неодружена, має незакінчену вищу освіту.

Під час співбесід ОСОБА_1 повідомила, що має середню освіту, яку отримувала в декількох школах. Після отримання освіти в країні походження, з 2008 по 2013 рік позивачка проживала разом з батьком. Зі слів позивачки, через скрутне матеріальне становище, вона була змушена поїхати до Таїланду, де працювала вчителем англійської мови. В Таїланді, зі слів позивача, вона працювала вчителькою англійської мови. Під час проживання в ОСОБА_3 , в 2016 році, від хвороби померла матір заявниці. В 2017 році ОСОБА_1 вирішила поїхати на навчання в Україну, у зв`язку з чим з 2017 по травень 2018 року займалась підготовкою документів для виїзду в Україну.

Після отримання візи позивач, 18.05.2018 року покидає країну громадянської належності та повітряним шляхом, транзитом через Туреччину прибуває 19.05.2018 року до України, а саме в місто Харків.

З матеріалів справи за протоколами співбесід, судом встановлено, що в період з 2018 по 2020 рік ОСОБА_1 навчалась в Харківському державному університеті харчування та торгівлі (далі - ВНЗ).

У зв`язку з цим документована посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , дійсною до 01.09.2022 року.

ГУ ДМС України в Харківській області 04.03.2020 року прийнято рішення щодо скасування вищезазначеної посвідки на тимчасове проживання в Україні, у зв`язку з відрахуванням заявниці з ВНЗ, згідно наказу №45-С від 25.02.2020.

Як зазначила позивач під час співбесіди, вона не бажає повертатися до країни громадянської належності, оскільки в країні існує загроза для її життя. Вона пояснила, що в Камеруні триває війна між англофобами та франкофонами та, наразі відсутній зв`язок з батьком, оскільки, зі слів ОСОБА_4 , будинок її батька був спалений. Одночасно позивач повідомила, що є вагітною, та у разі повернення до Камеруну, боїться за своє життя та життя своєї ненародженої дитини.

Відповідно до заяви-анкети від 24.02.2020, вона не може повернутись до Камеруну через те, що побоюється за життя, а саме через те, що заявниці загрожує небезпека в Камеруні, через складну ситуацію в країні.

В заяві від 24.02.2020 позивач повідомляє, що проживала в місті Балі, яке знаходиться біля міста Баменда (Північно-Західний регіон), де наразі проходять протести англомовних громадян проти уряду Камеруну та одночасно пояснила, що 14 лютого 2020 року її батько та двоє її братів були спалені заживо в будинку.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається обов`язком доказування. У відповідності до загальних правових принципів доказового права, цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Під час співбесід, ОСОБА_1 повідомила, що 19.05.2018 приїхала на територію України з метою навчання. Зі слів позивачки в Камеруні триває збройний конфлікт між англомовними та франкомовними камерунцями, та наразі, зі слів позивачки, відбувається загострення конфлікту, під час якого в ніч з 13.02.2020 на 14.02.2020 року, були спалені в своєму домі батько з двома братами ОСОБА_4 . У зв`язку з тим що позивач втратила зв`язок зі своїм батьком, та через відсутність коштів на оплату навчання 25.02.2020 була відрахована з Харківського державного університету харчування. Поряд із цим, повідомила, що її батько з братами загинули тому вона боїться за своє життя та не хоче повертатися до Камеруну.

Однак, слід зазначити, що жодних документів на підтвердження факту смерті матері, батька та братів позивачем не надано.

На підтвердження слів позивача у матеріалах справи міститься інформація станом на 24.02.2020 по країні походження, в якій зазначено, що з 17.01.2020 по 20.01.2020 року проходила триденна спецоперація сил безпеки Камеруну під час якої були спалені близько 50 будинків в Балі, з доданими супутниковими знімками та підтвердженням геолокації.

З аналізу матеріалів справи та проведених співбесід 04.03.2020, 15.05.2020 встановлена розбіжність ІКП з інформацією повідомленою позивача. За даним фактом відповідачем направлено запит до сектору збору та аналізу інформації по країнах походження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 18.05.2020 № 6301.8.4/19962-20. У відповіді сектору збору та аналізу інформації по країнах походження від 05.06.2020 зазначено, що під час підготовки відповіді на запит не знайдено підтверджуючої інформації серед достовірних та релевантних джерел щодо наявності: загострення ситуації на території Республіки Камерун, інформації про будь-які події з 13.02.2020 по 14.02.2020, перешкод вільного пересування громадян на території Республіки Камерун.

Згідно з абзацом 7 статті 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необхідно додавати документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання,

За інформацією з мережі Інтернет: Камерун-двомовна і багатокультурна країна, відома своєю стабільністю і сильним альянсом з Францією і СІІІА. скочується до затяжної кризи в області прав людини в англомовних, північно- західному і південно-західному регіоні, які межують з Нігерією. З кінця 2016 року англомовні активісти, які давно скаржилися на свої регіони мобілізували значні сегменти англомовного населення вимагають більшої політичної автономії або відділення. В період з жовтня по грудень 2016 року англомовні юристи, вчителі та студенти вийшли на вулиці, щоб висловити протест проти передбачуваної францізації освітньої і судової системи центрального уряду. У відповідь урядові сили безпеки сильно пригнічували акції протесту, заарештовані сотні демонстрантів, в тому числі дітей, вбили щонайменше чотирьох і поранили багатьох. На початку 2017 року уряд провів переговори з профспілками адвокатів і вчителів. Уряд стверджував, що погодився на їх вимоги, в тому числі створена Національна Комісія з двомовності і мультикультуралізму і найму двомовних вчителів з боку уряду, але це мало допомогло в подоланні кризи. Репресії уряду і арешт видних англомовних переговірників 17 січня 2017, підбадьорило більшість екстремістських лідерів, які почали вимагати, все більш насильницьким чином, незалежність для англомовних північно-західних і південно-західних регіонів Камеруну, територія, яку вони назвали Амбазон.

Як вбачається з ІКП та з інформації з мережі Інтернет нестабільна ситуація в Камерун щодо відокремлення територій під тиском ідей руху Амбазонія обмежуються лише двома регіонами, це північно-західний та південно-західний регіон. При цьому інша територія Камеруну залишається не охопленою цим конфліктом.

Судом встановлено, що з аналізу інформації, наданої позивачкою під час співбесід з урахуванням інформації по країні походження на час розгляду заяви, свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме для життя заявниці існує загроза у разі її повернення в країну громадянської належності.

З аналізу інформації по країні походження відповідач обґрунтовано зазначив про сумніви щодо повідомлені позивачкою побоювання повернення до країни походження, та дозволяють зробити висновок про малоймовірну вірогідність того, що саме відносно неї може бути застосовано насильство.

При цьому, суд зазначає, що інформація про ситуацію в країні походження позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Все вищевикладене викликає сумніви щодо існування реальної загрози життю заявниці, більш того, вона не надала жодних будь-яких доказів того, що в її ситуації її побоювання є обґрунтованими.

Матеріали справи свідчать про відсутність доказів щодо дискримінації стосовно позивачки, оскільки вона до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належала. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетною ніколи не була. Тобто немає підстав вважати, що позивачка має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже, причини, які позивачка вказує як на підставу про визнання її біженцем з метою залишення її в Україні суд вважає недоведеними та такими, що не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В силу приписів Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 р. № 649 (зареєстровано в Мінюсті 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884), останні, визначаючи процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, містять перелік обов`язків, покладених уповноважену особу територіального органу ДМС та ДМС України.

Так, п.2.1 Правил унормовано, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж)заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Водночас, набуття таких повноважень можливо лише після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що унормовано п. 5.1 Правил, згідно яких, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

Враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства, наведені позивачкою обставини та вказані відповідачем факти про країну походження позивачки, суд вважає обґрунтованими доводи Головного управління ДМС в Харківській області та Державною міграційною службою України щодо не встановлення фактів, які б свідчили про можливість позивачки стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не можуть користуватися захистом цієї країни або не бажають користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не можуть чи не бажають повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження обґрунтованості побоювань позивача стати жертвою переслідувань останнім надано до суду першої інстанції інформація по країні походження: переклад доповіді Human Rights Watch «Щорічний звіт про ситуацію з правами людини у 2019 році, Камерун» від 14.01.2020; витяг з доповіді Ради Безпеки ООН «Положення в Центральній Африці і діяльність Регіонального відділення Організації Об`єднаних Націй для Центральної Африки, S/2019/913» від 29.11.2019; витяг з доповіді Ради Безпеки ООН Раді Безпеці ООН «Положення в Центральній Африці і діяльність Регіонального відділення Організації Об`єднаних Націй для Центральної Африки, S/2020/463» від 29.05.2020; доповідь Комітету з економічного, соціального та культурного права ООН «Заключні зауваження по четвертій періодичній доповіді Камеруну, Е/С.12/СМR/СО/4 від 25.03.2019; доповідь Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини «Підбірка інформації з Камеруну» від 12.03.2018 тощо.

Надаючи оцінку наданим позивачем доказам суд приходить до висновку, що твердження заявниці щодо існування загрози саме її життю у Камеруні є недоведеними та вбачаються перебільшеними.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд вважає, що ДМС України, приймаючи оскаржуване рішення, діяло на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, що передбачені Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи, а відмова в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлена рішенням ДМС України № 323-20 від 30.07.2020 року, обумовлена наявністю підстав, та є такою, що винесена в межах чинного законодавства України.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень надав до суду достатні та беззаперечні докази, навів належні доводи, що підтверджують відсутність з його боку порушення чинного законодавства, в той час як доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат в силу вимог п. 14 ч. 1 ст. 5 ЗУ Про судовий збір судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 79, 205, 229, 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18 лютого 2022 року.

Суддя Заічко О.В.