Справа № 420/25698/21
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДМС України в Одеській області (вул.Преображенська,44, м.Одеса, 65045) про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДМС в Одеській області №367-21 від 26.11.2021 року щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Головне управління ДМС в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Африканської республіки Камерун Такам ОСОБА_2 щодо оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного звернувся з позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області за результатом якого позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській областi № 367-21 вiд 26.11.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Африканської республіки Камерун Такам ОСОБА_2 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення стосовно ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що у 2021 році звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. Позивачем отримано повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, зокрема, без належного дослідження інформації по країні походження.

Ухвалою суду від 20.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст. 262 КАС України).

25.01.2022 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого, зазначено, що ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивачі не мають обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. На думку відповідача, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Підтверджень фактичного насильства чи звернення до правоохоронних органів чи медичних закладів - надано не було, що свідчить відсутність факту побиття чи переслідувань з боку жителів ОСОБА_3 .

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Такам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Камеруну, уродженець м. Мбанга, департаменту Мунго, регіону Літторал (Камерун). За віросповіданням християнин-католик, канонiв релігії дотримується частково. За національністю камерунець, за етнічною належністю бамiлiке. Рідна мова французька, позивач також вільно володіє англійською, на середньому рів володіє російською мовою, на початковому рівні володіє українською та іспанськими мовами. За сімейним станом з 18.09.2015 року перебував у шлюбі гр. України на установчі дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Рiшенням Приморського районного суду м. Одеса від 01.04.2021 року з судовою справою № 522/2645/21 було задоволено позовну заяву колишньої дружини заявника про розірвання шлюбу. З 14.07.2021 року особа перебуває шлюбі з гр. України на установчі дані ОСОБА_5 з якою має спільних синів: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Такам ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Діти будуть проходити процедур набуття громадянства України. Заявни має вищу освіту, що здобув навчаючись протягом 1991-1997 років «Публічній школі 1» (Камерун, м. Мбанга), протягом 1997-2005 рокiв в ліцеї «Мбанга» (Камерун, м. Мбанга), протягом 2006-2009 років за спеціальністю «геологія» в Університеті «Джанг» (Камерун, м. Джанг). Протягом 2009-2011 років позивач навчався за спеціальністю «геологія» в Університеті «Дуала», за результатами навчання отримав Диплом магістратури-1. Протягом 2012-2013 років позивач навчався на підготовчих курсах Одеського національного політехнічного університету, за результатами навчання отримав свідоцтво про закінчення відповідних курсів. Протягом 2013-2014 років заявник навчався за спеціальністю «комп`ютерні програми» на факультеті інформатики Одеського національного політехнічного університету, навчання не закінчив.

08.09.2012 року позивач вперше прибув на територію України авіарейсом Дуала (Камерун) - Яунде (Камерун) - Касабланка (Марокко) - Стамбу (Туреччина) - Одеса (Україна), легально, на підставі паспортного документа гр. Камеруну серії НОМЕР_1 та оформленоп одноразової (1) візи до України тип «Д» cepiп Y 02985848, мета поїздки - 04/12 (навчання), місце прибуття міжнародний аеропорт «Одеса». У відповідності до відмоток у паспортному документі серії НОМЕР_1 спостерігаються прийняті заявником спроби перетину кордону Польщi вiд 28.12.2014 року, 08.01.2015 року на підставі оформленої 27.10.2014 року в Консульстві Польщі у м. Одеса візи до Польщі типу «C серії 005632734, також спостерігається обставина перебування позивача на території Республіки Білорусь протягом 08.01.2015-10.01.2015 року на підставі оформленої 06.01.2015 року в Посольстві Білорусі у м. Київ вiзи до Білорусі типу «B» серії 5532025, повернення до України датоване 10.01.2015 року через КПП «Нові Яриловичі».

Позивач звернувся до дипломатичного представництва Білорусі на території України з метою оформлення транзитної вiзи до Польщі на білорусько-польському кордоні йому також було відмовлено у в`їзді територію Польщі.

20.12.2016 року через тривале нелегальне перебування ГУДМС В Одеській області стосовно позивача було прийнято рішення № 95 примусове повернення, 24.12.2016 року з метою оформлення візи до України типу «Д», позивач повернувся до крапни громадянської належності де прожив у м. Дуала (Камерун), здійснив візит до м. Абуджа (Нігерія) з метою оформлення візи до України у вiдповiдному дипломатичному представництві 15.03.2017 року особа вдруге прибула на територію України авіарейсом Дуала (Камерун) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), легально, на підставі - паспортного документа гр. Камеруну серії НОМЕР_2 та оформленої разової візи до України типу «D» серії у 03169915, мета поїздки-03/13 (возз`єднання з громадянами України), місце прибуття-міжнародний аеропорт «Одеса».

24.05.2019 року позивач вперше звернувся до УПШЗСІ ГУДМС в Одеській областi iз письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребу додаткового захисту. За результатами розгляд заяви прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту, оформлене відповідним наказом від 12.06.201 № 111. 21.06.2019 року позивач звернувся до судових інстанцій із адміністративним позовом щодо оскарження зазначеного рішення ДМС. Рішенням ООАС вiд 07.10.2019 року за судовою справою № 420/3700/19 заявнику було відмовлено у задоволенні адміністративного позову, постаново 5 AAC вiд 23.01.2020 року було залишено без задоволення апеляційну скаргу позивача, ухвалою ВСУ від 11.02.2020 року особі було відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою.

27.07.2020 року заявник вдруге звернувся до управління з питань шукачі захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській областi iз письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист.

Наказом ГУ ДМС з Одеській областi вiд 14.08.2020 № 155 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення Такам ОСОБА_2 оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 по справі № 420/8170/20 вiдмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Одеській області.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 скасовано, та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Одеській області № 232 Вiд 04.12.2019 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області (м. Одеса вул. Преображенська 44 ) повторно розглянути заяву Такам Сагуо Ерік Сагуо Жозеф вiд 27.07.2020 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання судового рiшення ГУ ДМС в Одеській області було прийнято наказ вiд 22.02.2021 № 35 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській областi прийнято рішення № 367-21 вiд 26.11.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Африканської республіки Камерун Такам ОСОБА_2 .

Вважаючи зазначене рішення необґрунтованим позивач звернувся до суду.

Стаття 19 Конституції України в першому реченні закріплює автономію особистості в її різноманітній життєдіяльності, а у другому реченні містить її королларій, передбачаючи, що держава не може виходити за межі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно п. 13 зазначеної норми Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 1 статті 5, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

За матеріалами особової справи не спостерігається фактів переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим та містить розбіжності у повідомлених обставинах, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зі слів заявника, його перший виїзд до України був обумовлений бажанням здобуття вищої освіти (арк. 11 анкети від 30.07.2020 року; арк. протокол співбесіди від 06.08.2020 року), вдруге заявник виїхав на територію України метою возз`єднання з дружиною гр. України (арк. 11 анкети від 30.07.2020 року). Зі слів заявника, він наразі не бажає повертатися до країни громадянське належності зв`язку з нестабільною соціально-політичною ситуацією у англомовних регіонах країни, дiяльнiстю терористичного угруповання «Бока Харам» на півночі Камеруну (арк. 11 анкети від 30.07.2020 року).

Зокрема, жодним чином не підтверджується вірогідність переслідування позивача за ознакою політичних переконань у випадку повернення на територію країни громадянської належності, на що вказують наступні елементи:

- ані позивач, ані його близькі родичі не приймали участь у діяльності жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій ані на території країни громадянської належност за її межами (арк. 11 анкети від 30.07.2020; арк. 11 протоколу співбесіди від 06.08.2020; OC № 20190D0099, арк. б анкети від 27.05.2019);

- позивач ніколи не висловлювану політичну позицію публічно, через ЗМІ або шляхом дописів на приватних сторінках в соціальних мережах (арк. 10, 12 протоколу співбесіди від 06.08.2020);

- позивач ніколи не приймав участь у офіційних зборах, асоціаціях, об`єднаннях для вираження власних політичних поглядів (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 23.03.2021);

- він ніколи не прав участь у мітингах та/або демонстраціях на території країни громадянської належності, не висловлював публічно власну позицію з приводу тих або інших актуальних питань розвитку країни (арк. 10 протоколу співбесіди від 06.08.2020);

- позивач не займався активістською або громадською діяльністю під час перебування на території країни громадянської належності (арк. 12 протоколу співбесіди від 06.08.2020; ОС № 2019ОD0099, арк. 9 протоколу співбесіди від 04.06.2019);

- позивач ніколи не приймав конкретних дій, спрямованих проти державної влади країни громадянської належності, не приймав активну участь у діяннях, спрямованих на повалення діючого політичного та державного устрою на території Камеруну (арк. 12 протоколу співбесіди від 06.08.2020), не займався протиправною діяльністю, що б могла бути спрямована проти органів державної влади Камеруну (арк. 12 протоколу співбесіди від 06.08.2020), не висловлювався проти посадових осіб тощо (арк. 12 протоколу співбесіди від 06.08.2020);

- він ніколи не мав та не приймав спроб до прояву власної стійкої політичної позиції на території Камеруну, не повідної позиції (арк. 12 протоколу співбесіди від 06.08.2020), ніколи не займався та не займається політикою анi пiд час перебування на території Камеруну, ані на території України (ОС №2019ОD0099, арк. 9 протоколу співбесіди від 04.06.2019);

- негативне ставлення позивача до сепаратистів з англомовних регіонів країни (арк. 6-7 додаткового протоколу співбесіди від 11.08.2020) де факто свiдчить про підтримку ним дiй органів державної влади країни, спрямованих на стабілізацію ситуації;

- він ніколи не перебував у складі антиурядових груп на території крапни громадянської належності або у складі структур, що проводять активну збройну боротьбу проти антиурядових елементів (арк. 8 протоколу співбесіди від 06.08.2020), не підтримуватісних контактів з представниками антиурядових елементів на території Камеруну (арк. 11, 15 протоколу співбесіди від 06.08.2020), що вказує на відсутність загрози його переслідувань у зв`язку з віднесенням до однієї зi сторiн конфлікту або приписуванням певних політичних поглядів.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальним характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Камеруну, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 31.03.2020 по справі № 420/4829/19 «колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять дійсно загальний характер і не підтверджують реального, а не уявного існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»

Враховуючи вищезазначене, проведений детальний аналіз матеріалів особової справи, тверджень позивача під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можливо зробити висновок, що звернення до ГУ ДМС України в Одеській області обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а необхідністю отримання тимчасової легалізації на території України.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача також можливо визначити відсутність підстав у контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених п. 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

Таким чином, під час розгляду заяви Такам Сагуо Ерік Сагуо Жозеф про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Суд звертає увагу, що відмовляючи позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші для цього підстави.

Крім того, суд зазначає, що позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання. Неможливість свого повернення він пов`язує з відсутністю підтримки від рідних та ймовірністю зазнати розправи, але від чиїх дій його життя може опинитись позивач назвати не зміг.

Відомостей про країну походження біженця та фактів підтверджуючих реальні побоювання позивачем за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності станом на час розгляду справи позивачем не надано.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейським Судом з прав людини в справі «Каракуця проти України» (Karakutsya v. Ukraine, 18986/06, 16 лютого 2017 року) вказано, що сторони по справі повинні проявляти зацікавленість справою, бути обізнаними про хід розгляду спору.

Основною причиною звернення позивача за міжнародним захистом на території України є неможливість повернення до Камеруну через відсутність підтримки від рідних та ймовірність розправи.

Отже, за результатами розгляду можливо визначити, що він не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. По відношенню до позивача не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Постанова Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі №816/591/15-а, провадження №К/9901/4844/18).

Частиною 4 статті 8 Закону передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів чи осіб з країни походження, що унеможливлює існування на території країни походження.

З урахуванням зазначеного, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській областi № 367-21 вiд 26.11.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Африканської республіки Камерун Такам ОСОБА_2 є правомірним, прийнятим в межах дискреційних повноважень з урахуванням усіх фактичних обставин справи.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1, 3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на те, що позивач звільнений від оплати судового збору та відсутні докази щодо понесення інших видів судових витрат, керуючись ч. 5 ст. 139 КАС України, жодні судові витрати не стягуються з іншої сторони.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДМС України в Одеській області (вул.Преображенська,44, м.Одеса, 65045) про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДМС в Одеській області №367-21 від 26.11.2021 року щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Головне управління ДМС в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Африканської республіки Камерун Такам ОСОБА_2 щодо оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко

.