Справа № 420/25105/21
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_1 ) до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (вул. Пироговська, 11, м. Одеса, 65012) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду звернувся з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з органів прокуратури; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому - ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні - за період з 23.03.2020 по 10.11.2021, шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати.

Позивач зазначив, що проходив військову службу у Збройних Силах України з 30.07.2005 та з 28.07.2006, відряджений у розпорядження Генерального прокурора України. З 28.07.2006 до 23.03.2020 проходив військову службу на прокурорсько - слідчих посадах військової прокуратури

Наказом військового прокурора Південного регіону України від23.03.2020 року №321 його звільнено з органів прокуратури, а саме звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління процесуального керівництва військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено, для подальшого проходження військової служби у розпорядження Міністерства оборони України. Під час служби в органах прокуратури, до моменту звільнення з органів прокуратури, він перебував на грошовому забезпеченні у військовій прокуратурі Південного регіону України.

З 11.09.2020 відповідач змінив своє найменування з військової прокуратури Південного регіону України на Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону (без зміни коду ЄДРПОУ та юридичної адреси), оскільки наказом Генерального прокурора України від 05.02.2020 №66 «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)» - «Військову прокуратуру Південного регіону України» перейменовано у «Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

При звільненні з органів прокуратури, з ним своєчасно не проведено повний розрахунок, а саме не виплачено грошову компенсацію за дні невикористаних додаткових відпусток, у зв`язку з чим він звернувся до суду та Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року по справі №420/10949/20, яке залишено без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року задоволений позов та зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки право на отримання якої, він набув відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру», як прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років.

У зв`язку із тим, що відповідач не виконав добровільно рішення суду, він звернувся із заявою до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про примусове виконання судового рішення, на підставі якої було відкрито виконавче провадження від 06.09.2021 ВП №66703312.

Відповідачем здійснено остаточний розрахунок та 10.11.2021 року, на його картковий рахунок "ПриватБанк" зараховано грошові кошти у сумі 46 884,76 грн.

Таким чином, його звільнено з органів прокуратури 23.03.2020, а повний розрахунок здійснено 10.11.2021, тобто затримка повного розрахунку при звільненні склала 598 дні.

Згідно зі ст.117 КЗпП України у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних йому сум у строки, визначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до повідомлення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 06.08.2021 №21-2822вих-21 розмір нарахованого йому грошового забезпечення (заробітна плата) перед звільненням складав: у січні 2020 року (за 31 календарний день) - 25 515,32 грн.,у лютому 2020 року (за 29 календарних днів) - 24 592,68 грн. Відповідно середньоденне грошове забезпечення (заробітна плата) перед звільненням складало:(25515,32 + 24592,68): 60 - 50 108: 60 = 835,13 грн.

Таким чином, сума виплати, яку відповідач має йому сплатити за несвоєчасний розрахунок при звільненні з органів прокуратури складає 598x835,13 = 499 407,74 грн.

Позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 13.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

До суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, у той же час наводить свій розрахунок, якій підлягає відшкодуванню, вважаючи, що він складає 6485,72грн.

При цьому представник відповідача стверджує, що з аналізу положень ст. 117 КЗпП України вбачається, що вони не розповсюджуються на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

За наявністю спірних правовідносин, які стосуються належних позивачу при звільненні сум, стягнення з СП ВОС ПР середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27.06.2018 по справі № 810/1543/17 та від 28.01.2020 по справі № 822/2663/15.

Представник зазначає, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ПК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.11.2015 у справі № 234/7936/14-ц та у постанові від 31.05.2017 у справі № 759/7662/15-ц.

У будь-якому випадку, при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку підлягає застосуванню принцип співмірності.

З огляду на викладене, вимога позивача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки саме шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати без урахування принципу співмірності є безпідставною.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 30.07.2005 та з 28.07.2006, відряджений у розпорядження Генерального прокурора України. З 28.07.2006 до 23.03.2020 проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури.

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 23.03.2020 року №321 підполковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з органів прокуратури з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління процесуального керівництва військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено, для подальшого проходження військової служби у розпорядження Міністерства оборони України.

Позивач вважаючи, що з ним не був проведений повний розрахунок, а саме за відпустки, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року по справі №420/10949/20, яке залишено без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні на підставі наказу №321к від 23.03.2020 року компенсації за невикористані дні додаткової відпустки право на отримання якої він набув відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» як прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки право на отримання якої він набув відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» як прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років.

На виконання рішення суду позивачу нарахована та виплачена 10.11.2021 року шляхом зарахування картковий рахунок грошові кошти у сумі 46 884,76 грн.

Таким чином, період затримки розрахунку з позивачем склав з 23.03.2020 року по 10.11.2021 року - 598 днів.

Позивач вважає, що з урахуванням середньоденного грошового забезпечення відповідач має сплатити за несвоєчасний розрахунок при звільненні з органів прокуратури 499 407,74 грн ( 598x835,13грн ).

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до абзацу 1 пункту 234 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Відповідно до абз.3 п.242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Наказом від 23.03.2020 року позивач був звільнений зі служби. В наказі зазначено, що відділу фінансів провести повний розрахунок з Макаєвим. Щорічну відпустку за 2020 рік використав у кількості 10 календарних днів (залишок невикористаної відпустки складає 25 календарних днів) (а.с.16).

Проте судом достовірно встановлено, що після звільнення позивача зі служби за судовим рішенням виплачено 10.11.2021 року шляхом зарахування картковий рахунок грошові кошти у сумі 46 884,76 грн компенсація за невикористані дні додаткової відпустки право на отримання якої він набув відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» як прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років.

За загальним правилом та сталою судовою практикою пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ. У заявку з чим доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування норм КЗпПУ до публічної служби військовослужбовців є неспроможними.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим ст.116 КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбаченіст.117 КЗпПУ, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпПУ, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

В силу приписів ч.5 ст. 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даній справі судом встановлено, що відповідач не здійснив нарахування та виплату всіх належних позивачу коштів компенсації за дні додаткової відпустки право на отримання якої він набув відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» як прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, при його звільненні відповідно до наказу від 23.03.2020 року.

Нарахування та виплата компенсації здійснена 10.11.2021 року на виконання рішення суду у сумі 46884,76грн.

Позивач вважає, що йому за період з 23.03.2020 року по 10.11.2021 року відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 499407,74грн.

Затримка розрахунку складає період з 23.03.2020 року по 10.11.2021 року.

Суд бере до уваги та враховує тривалість часу нездійснення повного розрахунку з позивачем, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду. Зокрема, позивач був звільнений зі служби 23.03.2020 року, але до суду за захистом своїх прав звернувся лише 20.10.2020 року, тобто майже через сім місяців після звільнення.

Рішення суду від 28.12.2020 року набрало законної сили 11.05.2021 року (дата прийняття постанови судом апеляційної інстанції).

Із заявою про видачу виконавчого листа позивач звернувся 13.07.2021 року.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ.

Застосовуючи до даних правовідносин принцип співмірності суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 23.03.2020 року по день фактичного розрахунку; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за затримку розрахунку при звільненні кошти у розмірі 50тис грн.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (вул. Пироговська, 11, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з органів прокуратури.

Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку з ним при звільненні у розмірі 50тис (п`ятдесят тисяч) грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва