Справа № 420/24810/21
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №181-21 від 06.08.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 08 грудня 2021 надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивачка) до Державної міграційної служби України (надалі відповідач або ДМС України), в якому позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №181-21 від 06.08.2021 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позиція позивачки обґрунтовується наступним

Позивачка зазначає, що вона має цілком обґрунтовані підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідно до інформації по країні походження на даний час в Афганістані продовжується озброєний військовий конфлікт та системне порушення прав людини. Разом з тим, як вказує позивачка, на момент проживання в Афганістані вона зазнала переслідувань зі сторони озброєних угрупувань Талібан у зв`язку з діяльністю брата, який співпрацював з міжнародними організаціями та на позивачку був скоєний напад зі сторони талібів. Таким чином, позивачка, посилаючись у позові на те, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачкою інформації та документів і встановлено, що виїзд за межі країни громадянської належності був здійснений через погрози з боку Талібів на адресу членів родини, небезпека проживання, що пов`язана з припиненням навчання та нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині.

Також, відповідач зазначає, що аналізом матеріалів особової справи встановлено, що виїзд позивачки з Афганістану до України відбувся 15.02.2020 року. Кордон України позивачка перетнула нелегально, поза пунктами пропуску, користуючись послугами посередника, маршрут пролягав через територію Російської Федерації.

Як вказує відповідач, до Російської Федерації позивачка дісталась авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЕ) - Москва (РФ). На території Росії позивачка перебувала протягом 5 днів, за міжнародним захистом не зверталася через бажання потрапити до України, тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вона знаходилася в третій безпечній країні та не звернулася за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Також, відповідач звертає увагу, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивачка звернулася із заявою про набуття міжнародного захисту вперше лише 03.12.2020 року, тобто через майже 10 місяців після потрапляння на територію України та перебування на території України без законних підстав з 25.02.2020 року.

Крім цього, відповідач звертає увагу, що отримання погроз братом заявниці від представників «Талібану» вважається недоведеним та не приймається ДМС. Додатково, позивачкою не було надано жодних доказів, що можуть бути розглянуті в якості доказів існування загрози її життю в Афганістані.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 06 січня 2022 року.

Вищевказаною ухвалою також витребувано з Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) належним чином засвідчені копії:

- матеріалів особової справи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

- рішення Державної міграційної служби України №181-21 від 06.08.2021 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В підготовчому засіданні, яке було призначене на 06.01.2022 року, ухвалою суду на місці, яка була занесена до протоколу судового засідання, судом приєднано до матеріалів справи відзив Державної міграційної служби України разом з копіями матеріалів особової справи позивачки на 116 арк. (вхід. №75284/21).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року, закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №181-21 від 06.08.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 січня 2022 року.

18 січня 2022 року від представників позивачки та відповідача надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутністю (вхід. №3408/22, вхід. №ЕП/1594/22).

В судове засідання, яке було призначене на 25 січня 2022 року сторони не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи. Докази належного повідомлення наявні в матеріалах справи.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неявку сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, керуючись ч.9 ст.205 КАС України, суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивачки та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Згідно матеріалів особової справи №2020OD0154, ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою провінції Нангархар, району Сорхрод, села Сультанпур Оліа. Постійно проживала у м. Кабул, разом зі своїми батьками, братами та сестрою. За національністю - пуштун, за віросповіданням сповідує іслам сунітського толку. Канонів релігії дотримується частково. Рідна мова дарі, англійською та пушту володіє на розмовному рівні, на початковому рівні володіє російською мовою та мовою хінді. За сімейним станом заручена з гр. Афганістану, дітей немає (а.с.44-159).

З матеріалів справи вбачається, що заявниця звернулась до територіального підрозділу ДМС разом зі своїми двома старшими братами, дружиною брата та молодшою сестрою.

Судом встановлено, що позивачка має незакінчену вищу освіту, яку здобула на території Афганістану (м. Кабул). З 2005 року по 2016 рік позивачка навчалась в ліцеї « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (м. Кабул). З 2017 року по 2020 рік позивачка навчалась в Кабульському університеті на факультеті психології. З 2019 року по 2020 рік позивачка паралельно навчалась в Американському університеті (АUАF) на юридичному факультеті (м. Кабул). Навчання не закінчила у зв`язку з виїздом до України.

Судом також було встановлено, що за словами позивачки, виїзд з Афганістану до України відбувся 15.02.2020 року. Кордон України заявниця перетнула нелегально, поза пунктами пропуску, користуючись послугами посередника, маршрут пролягав через територію Російської Федерації. До Російської Федерації особа дісталась авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЕ) - Москва (РФ), де знаходилась протягом п`яти діб. З м. Москва (РФ) до України шукач захисту вибула на автомобілі, місце перетину кордону особі невідомо. Зі слів заявниці, до м. Харків потрапила 25.02.2020 року. Виїзд з Афганістану відбувся у супроводі трьох старших братів, дружини брата та молодшої сестри. З моменту в`їзду територію України не залишала.

Серед причин залишення Афганістану, що визначені у заяві від 03.12.2020 року, встановлено: погрози з боку Талібів на адресу членів родини, небезпека проживання, що пов`язана з припиненням навчання та нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині.

Під час розгляду заяви із позивачкою, відповідачем було складено анкету від 09.12.2020 року (а.с.99-102) та три протоколи співбесіди: від 15.12.2020 року, 18.12.2020 року та 15.04.2021 року (а.с.124-133, 135-139, 152-155).

17 червня 2021 року Головним управлінням ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.49-60).

У зазначеному висновку вказано, що клопотання особи не містить умов, передбачених п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявниці додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів її життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За таких обставин встановлюється, що факти, повідомлені заявницею стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє права заявниці залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для проживання в нашій країні. З урахуванням вищезазначеного, відповідно до абзацу 5 статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.49-60).

06 серпня 2021 року Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №267-21 (т.1 а.с.85), згідно з яким, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи №2020OD0154 громадянки Ісламської Республіки Афганістан прізвище: ОСОБА_2 , ім`я: ОСОБА_3 , по батькові: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області, встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частин першої статті 1 Закону, відсутні та прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (а.с.46).

Головне управління ДМС в Одеській області склало повідомлення ОСОБА_1 №638 від 28.10.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого позивача повідомлено, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у зв`язку з наступним:

- подана Вами історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

- отримана від Вас інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою (а.с.47).

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України №267-21 від 06.08.2021 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Згідно з ст.14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

У свою чергу, особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.12 ч.1 ст.1 Закону).

Положеннями статті 6 Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Як вбачається з заяви позивачки від 03.12.2020 року, знаходячись в Афганістані вона зазнала переслідувань зі сторони озброєних угрупувань Талібан у зв`язку з діяльністю брата, який співпрацював з міжнародними організаціями. На позивачку двічі був скоєний напад зі сторони талібів.

Суд звертає увагу, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Як вбачається з особової справи позивачки, причиною її виїзду з країни громадянської належності та звернення за захистом України слугувало, зокрема, побоювання за своє життя з боку «Талібів».

Відповідно до ч.3 ст.78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно зі статтею 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

При цьому, суд зазначає, що на час розгляду справи, відповідно до актуальної інформації по країні походження позивачки, після виводу міжнародних військ з Афганістану ситуація з безпекою та дотриманням прав людини стрімко погіршилася на значній частині території країни. Угруповання «Талібан» швидко захоплювало один район за іншим, а в серпні 2021 року протягом 10 днів таліби захопили 26 із 34 адміністративних центрів провінцій Афганістану і врешті решт взяли під контроль президентський палац у Кабулі.

Оскільки ситуація в Афганістані залишається нестабільною та невизначеною, УВКБ ООН закликає всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках. УВКБ ООН зазначає, відносно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання притулку. З огляду на те, що ситуація в Афганістані є нестабільною і найближчим часом може залишатися невизначеною, а також з урахуванням гуманітарної кризи, що розгортається в цій країні, УВКБ ООН закликає держави призупинити примусове повернення громадян Афганістану та осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, включаючи тих, чиї заяви про надання притулку було відхилено.

При цьому, слід зауважити, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року №3.

Правовий висновок також змісту щодо шукачів притулку, наданий Верховним Судом у поставах від 26 травня 2020 року у справі №815/7109/16, від 23 лютого 2021 року у справі №815/3558/17.

Враховуючи викладене, суд критично оцінює позицію відповідача у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно того, що внутрішній конфлікт в країні походження позивачки не розглядається в якості основної причини звернення за захистом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року по справі №640/5590/20 та від 23 грудня 2021 року по справі №420/352/21.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на теперішній час в країні громадянського походження позивачки склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування та ненадання документального доказу усних тверджень чи спірність щодо автентичності наданих доказів в підтвердження обґрунтування заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У зв`язку з викладеним, суд прийшов до висновку, що рішення Державної міграційної служби України 06 серпня 2021 року №267-21, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Враховуючи те, що повноваження прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до виключної компетенції відповідача, тому адміністративний суд позбавлений можливості підміняти інших суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та з урахуванням того, що оскаржуване рішення від 06.08.2021 року №267-21 прийнято без врахування кризової ситуації в Афганістані, яка розпочалася фактично 04 травня 2021 року («Талібан» розпочав великий наступ проти урядових військ у провінції Гільменд на півдні країни), суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд доходить висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору, розподіл судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України, судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №181-21 від 06.08.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №267-21 від 06 серпня 2021 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ).

Суддя С.О. Cтефанов