Справа № 640/20642/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року м. Київ № 640/20642/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 286-20 від 07.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є громадянином Демократичної Республіки Конго (далі - країна походження, ДР Конго) та перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що був вимушений залишити територію Демократичної Республіки Конго та шукати захист в Україні з огляду на обґрунтовані побоювання стати жертвою політичних переслідувань у Демократичній Республіці Конго. Також позивач зазначив, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області було необґрунтовано та протиправно відмовлено йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ним було подано всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та витребувано належним чином засвідчену копію рішення № 286-20 від 07.07.2020, а також усіх документів, що слугували підставою для його прийняття.

28.09.2020 відповідач надав суду відзив на позовну заяву, за змістом якого проти задоволення позовних вимог заперечив, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого за результатами попереднього розгляду заяви позивача, наголосивши на необґрунтованості звернення позивача щодо надання міжнародного захисту.

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області пояснень по суті спору не надало, хоча належним чином повідомлене про судовий розгляд справи.

29 грудня 2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої останній вказує на те, що позивач дійсно має об`єктивні причини побоюватись за своє життя та здоров`я через переслідування партії в ДР Конго.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Демократичної Республіки Конго, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кіншаса (Демократична Республіка Конго), національність - Демократична Республіка Конго, віросповідання - християнин (католик), рідна мова - французька, сімейний стан - неодружений.

За словами позивача, був членом Опозиційної партії Союзу за демократію та соціальний прогрес (UDPS).

Особа позивача та належність до громадянства Демократичної Республіки Конго підтверджена копією картки виборця громадянина ДР Конго серії НОМЕР_1 , виданої 07.07.2017 Незалежною Національною виборчою комісією, код 100095 та Технічним ліцеєм муніципалітету Каламу № НОМЕР_2, м. Кіншаса.

ОСОБА_1 покинув країну постійного проживання 24.01.2018 року човном, прибувши до м. Браззавіль (Демократична Республіка Конго) - термін перебування 24.01.2018 - 09.02.2018, далі до м. Аддіс-Абеба (Ефіопія) - термін перебування один день, м. Стамбул (Туреччина) - термін перебування один день, м. Москва (Російська Федерація) - термін перебування 10.02.2018 - 25.02.2018.

До України позивач прибув 25.02.2018 року, нелегально, автомобільним транспортом та пішки, місце перетину кордону не зазначив.

24.07.2018 ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Як на підставу для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач вказав, що він звертається з такою заявою у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань у країні походження з політичних мотивів.

За результатами розгляду матеріалів звернення позивача, 07.08.2018 позивач отримав повідомлення №106 від Управління Державної міграційної служби України в Київській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане повідомлення складене на підставі наказу Управління ДМС у Київській області №253 від 07.08.2018.

Відмова вмотивована тим, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, а саме відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач в адміністративному порядку подав скаргу до ДМС України на рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 13.11.2018 №92-18 скаргу громадянина ДР Конго ОСОБА_1 від 21.08.2018 задоволено та скасовано наказ УДМС в Київській області від 07.08.2018 №253 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ДР Конго ОСОБА_1 .

Наказом Управління ДМС у Київській області від 26.11.2018 №482 прийнято в оформлення документи громадянина ДР Конго ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовано Наказ Управління ДМС у Київській області від 07.08.2018 №253 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 25.01.2019 №30 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ДР Конго ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 25 лютого 2019 року.

За результатами розгляду заяви позивача від 24.07.2018 №151, співбесід від 01.08.2018 та 05.09.2019, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту від 17.06.2020, зазначивши що з аналізу інформації по країні походження та інформації, наданої заявником та його братами під час співбесід вбачається, що загрози переслідування заявника та його братів владою ДР Конго через те, що вони начебто були занесені до «чорних списків», як особи, що приймали участь у складі опозиційної партії наразі не існує, тому що партія «Союз демократії та соціального прогресу» наразі є правлячою партією з лідером ОСОБА_7, який є новообраним президентом ДР Конго. У загальному висновку вказано, що у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ДР Конго ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07 липня 2020 року ДМС України прийнято рішення № 286-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою прийняття якого слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

21.08.2020 позивач отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №226 від 24.07.2020 про відмову у визнанні його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту .

Вважаючи рішення відповідача №286-20 від 07 липня 2020 року необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові відносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України №649 від 07 вересня 2011 року, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою яка потребує додаткового захисту або її законний представник, у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону (3671-17) порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до частини сьомої статті 2 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, його прізвище, ім`я, по батькові та інші дані про нього попередньо, до встановлення особи, записуються за його вказівкою, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до частини першої статті 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Положеннями частини шостої статті 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як було встановлено вище, оскаржуваним рішенням відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою такої відмови стала необґрунтованість поданої позивачем заяви, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо мене смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Надаючи оцінку вказаним рішенням, суд зазначає наступне.

Відповідно до Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри ( пункт 5 статті 4 Директиви).

"Побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Термін "побоювання" означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Як міжнародно-правові норми, так і положення законодавства України, що регулює питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не визначають конкретну кількість випадків з аналогічними або зі схожими обставинами, яка має викликати в особі, яка звертається за захистом до міграційної служби, побоювання настання негативних наслідків для неї в країні походження. Відтак, достатньо лише наявності правдоподібної інформації про таку можливість, наданої заявником, що ґрунтується як на його особистому припущенні, так і на отриманих відомостях з якнайбільшої кількості джерел, використаних органом влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в процесі розгляду ним заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом під час розгляду даної справи встановлено, що позивачем у заяві про звернення за захистом було зазначено, що з країни громадянського походження він виїхав через те, що будучи членом партії «Союз за демократію та соціальний прогрес» UDPS, був відповідальний за район Монт Ам в м. Кіншаса та під час зібрання студентів з опозиційними поглядами в Університеті Кіншаса про них дізналася служба безпеки ДР Конго, однієї із підрозділів національної поліції ДР Конго. Після маршу 21 січня 2018 року позивач та інші учасники маршу були заарештовані Службою Безпеки ДР Конго. О 2-й годині ночі після маршу їх заарештували та відправили у в`язницю (центр для в`язнів при військовому таборі), де він залишався протягом 3-х днів. Полковник, який займався справою позивача та його братів виявився знайомим одного з їх сусідів та завдяки зв`язкам їх сусіда, мати змогла їх знайти.

Вказана подія стала причиною виїзду позивача з території ДР Конго.

Відповідач, дослідивши загальну ситуацію у ДР Конго, зазначив, що «Союз за демократію та соціальний прогрес» UDPS є найбільшою опозиційною партією у ДР Конго. ОСОБА_7, сина ОСОБА_4 , було обрано президентом UDPS з 30 на 31 березня 2018 року. Згідно ділового листування з Управлінням по дослідженням заступник представника Федерації UDPS Канади заявив, що партія має «національні органи», а саме: президента і генерального секретаря; «базові органи», а саме: федерації, філіали і ячейки (UDPS - Саnada 22.06.2018). UDPS має «базові органи» за межами ДР Конго, так звані «представництва», які в свою чергу складаються з філіалів. Згідно того ж джерела інформації, штаб-квартира UDPS знаходиться в Кіншасі, ДР Конго.

Під час співбесіди 01.08.2018 ОСОБА_5 на запитання про його участь у політичних мітингах та демонстраціях повідомив лише загальну інформацію, яка наявна у засобах масової інформації та не зазначив чіткої деталізованої інформації, яка поширюється серед дійсних членів партії.

Так, позивач описує у своїй заяві спробу затримання 21.01.2018, зазначаючи, що його було затримано декілька разів через марш протесту. Одного разу його було затримано, коли він перебував у церкві, згодом увірвалися люди в масках і почали всіх бити. ОСОБА_1 повідомив: «Ми втікали, когось затримали, я знаю».

Під час співбесіди 19.11.2019 на запитання про проблеми із владою ДР Конго через участь у політичних маршах протесту позивач повідомив, що його з братами арештували 31.12.2017, потім його з братами відправили у військовий центр, де їх протримали 3 дні, знущалися та били, однак їх сусід домовився із генералом військового центру, заплативши йому гроші, і тоді позивача та його братів було звільнено.

Водночас жодних доказів на підтвердження вказаних фактів позивач ні під час проведеної співбесіди, ні під час розгляду справи не надав, зокрема, документів (або їх копій) з поліції, медичних довідок, фото або інших матеріалів з метою підтвердження згаданої інформації.

З аналізу ІКП та інформації, наданої заявником під час співбесід вбачається, що загрози переслідування заявника владою ДР Конго через те, що він, начебто був занесений до «чорних списків», як особа, що приймали участь у складі опозиційної партії наразі не існує, тому що партія «Союз демократії та соціального прогресу» наразі є Правлячою партією з лідером Феліксом Чисекеді, який є новообраним президентом ДР Конго з 24.01.2019.

Проаналізувавши ситуацію, яка, за словами позивача, змусила його залишити країну громадянської належності, суд вбачає об`єктивні протиріччя та суперечливі моменти у свідченнях позивача, які викликають сумніви з приводу реальності його політичного переслідування на території ДР Конго.

Суд зауважує, що позивач під час співбесіди самостійно підтвердив, що по відношенню до нього не застосовувалися будь-які адміністративні заходи, докази притягнення до кримінальної відповідальності відсутні.

Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, заявник за обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу в міжнародному розшуку не перебуває.

Позивач не заперечував того факту, що територію країни походження (ДР Конго) залишив маючи дозвіл влади країни на виїзд, а саме туристичну російську візу.

Додатково, позивачем самостійно повідомлено, що він був неофіційним членом партії, не мав партійного квитка та не міг його отримати, будучи студентом.

Відтак, позивачем не надано жодних відомостей про утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, позивачем не наведено жодної аргументації своїм побоюванням щодо повернення у країну громадянського походження, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Відтак, у даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Крім того, суд зазначає, що згідно абзацу 6 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач цілеспрямовано покинув територію ДР Конго, маючи намір звертатись за захистом у Російські Федерації, однак за порадою товариша на ім`я ОСОБА_6 вирішив приїхати до України для отримання захисту, оскільки в Україні немає посольства ДР Конго, відтак офіційна влада ДР Конго не зможе відстежити його місцеперебування.

На шляху до України позивач мав зупинки у м. Браззавіль (Демократична Республіка Конго) - термін перебування 24.01.2018 - 09.02.2018, м. Аддіс-Абеба (Ефіопія) - термін перебування один день, м. Стамбул (Туреччина) - термін перебування один день, м. Москва (Російська Федерація) - термін перебування 10.02.2018 - 25.02.2018.

Жодна з цих країн не розглядалась як третя безпечна країна.

Позивачем не зазначено обставин, які б перешкоджали йому звернутися за захистом в країнах, де останній перебував до прибуття в Україну, тобто третіх країнах.

У даному контексті суд зауважує, що, людина, якій загрожує небезпека не буде вирішувати питання вибору місця проживання, а змушена шукати притулку для найскорішого захисту свого життя, що є втіленням інстинкту самозбереження притаманному кожній людині.

Вищевказані обставини дають підстави для висновку, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні, а також не скористався альтернативою внутрішнього переміщення.

За змістом пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення біженця Управління Верховного комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосується статусу біженця) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, у розрізі вказаних пояснень та в контексті пункту 62 названого Керівництва, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, дії якого мотивуються сімейними або іншими причинами особистого характеру, а не як біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що мотивами звернення позивача за захистом на території України є пошук способу легалізації на території України з метою покращення рівня свого життя, а не через побоювання стати жертвою переслідувань чи загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 прибув до України 25.02.2018, але за захистом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернувся лише 24.07.2018.

Таким чином, суд враховує позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 (справа № 820/1502/17), стосовно того що, про відсутність у позивачів реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження свідчить дата звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка є значно пізнішою від дат їх прибуття в Україну.

Відтак , висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" знайшли своє підтвердження та є правомірними.

Натомість, заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в ДР Конго його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а доказів понесення ним судових витрат суду не надано, судові витрати у цій частині стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 78, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Т.П. Балась