Справа № 520/12771/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 р.Справа № 520/12771/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Дуднєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕХНІКА 2007" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2021, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 01.11.21 року по справі № 520/12771/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕХНІКА 2007"

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕХНІКА 2007" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 29 червня 2021 року №8 в повному обсязі.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що контролюючий орган прийшов до безпідставного висновку про те, що договірні відносини ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» з його контрагентами ТОВ «ПЕЛАГРО ТРЕЙД», ТОВ « ПАВА», ТОВ « СІЛЬВЕР ТІМ» не опосередковуються реальним виконанням операції, які становить їх предмет, оскільки заповнені підприємством ТТН не містять всіх фактичних даних, а контрагенти позивача позбавлені матеріальних та трудових ресурсів для вчинення господарських операцій у перевіряємий період, відсутні на місцезнаходженням. Так, представник позивача вважає, що вказані документи не відносяться до документів сурової звітності, а відсутність в них певних даних не може свідчити про безтоварний характер операцій, з огляду на наявність інших належним чином оформлених первинних документів. З огляду на вищезазначене контролюючий орган, на думку позивача, прийшов до хибного висновку про нереальність господарських операцій позивача з його контрагентами за відповідний період. Представник позивача звернув також увагу на принцип індивідуальної податкової відповідальності, а також на те, що позивач не може нести відповідальність за порушення його контрагентами вимог податкового чи іншого законодавства. На підставі вищезазначеного, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги та скасувати оскаржуване податкове повідомлення - рішення, з огляду на його безпідставність та необґрунтованість.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2021р. адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕХНІКА 2007" до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення - рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕХНІКА 2007" подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішенням суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що обставини податкового правопорушення з боку позивача, встановлені оскаржуваним судовим рішенням, не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак є необґрунтованим. Посилається на те, що висновки Акту перевірки ґрунтуються виключно на підставі аналізу інформаційних баз даних ДПС України, аналізу податкової звітності ТОВ «ПАВА», ТОВ «ПЕЛАРГО-ТРЕЙД», ТОВ «СІЛЬВЕР ТІМ» та узагальненої податкової інформації наданої з інших підрозділів. На переконання апелянта, відомості, покладені у висновки Акту перевірки не можуть слугувати беззаперечним доказом того, що між апелянтом та згаданими контрагентами не проводились господарські операції, адже, відповідачем, як контролюючим органом на обліку у якому перебували ці платники податків у визначеному Податковим кодексом України порядку не перевірялися обставини господарської діяльності цих платників податків. Посилається на рішення Верховного Суду викладеними у постанові від 4 червня 2020 року у справі № 340/422/19, у постанові від 16 вересня 2020 року №520/4150/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 815/2417/16. Зазначає, що у оскаржуваному судовому рішенні не наведено жодного належного та допустимого доказу вчинення саме апелянтом податкових правопорушень, а відтак, судове рішення є необґрунтованим. Зазначає, що ані у акті перевірки, ані у судовому рішенні, не наведено жодного належного та допустимого доказу вчинення саме ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» податкового правопорушення, а відтак, податкове повідомлення-рішення обґрунтоване виключно припущеннями, що свідчить про його протиправність. Зазначає, що суд першої інстанції хибно ототожнив звичайну діяльність із зберігання власно вирощеної сільськогосподарської продукції із послугами із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно, тобто із діяльністю зернового складу. Посилається на те, що ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» не є зерновим складом, тобто, не отримував у передбаченому законом порядку право надавати послуги із зберігання зерна та видавати складські документи на зерно. Також зазначає, що апелянт не є олійно-жировим підприємством або виробником олійно-жирової продукції, відтак, вимоги Порядку №656 не поширюються на нього. Також вказує, що наявні в матеріалах справи товарно-транспортні накладні містять всі вищенаведені реквізити, а відтак, не мають дефекту змісту, про який йдеться у оскаржуваному судовому рішенні. Наведені вище доводи, на думку апелянта, свідчать про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а відтак, про його невідповідність вимогам ст. 242 КАС України, що є підставою для його безумовного скасування.

Також від ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007», до суду надійшли додаткові письмові пояснення.

Від Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вважає доводи викладені в апеляційній скарзі безпідставними та помилковими. Вказує, що задекларовані господарські операції позивача з контрагентами-постачальниками не відбувалися у дійсності. Просить апеляційну скаргу залишите без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представники відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що на підставі наказу ГУ ДПС у Харківській області від 14.05.2021 року № 3404-п, виданого на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст.20, п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, ГУ ДПС у Харківській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОТЕХНІКА 2007» щодо дотримання вимог податкового законодавства України при декларуванні за березень 2021 року від`ємного значення з податку на додану вартість, яке сформовано за рахунок періоду виникнення від`ємного значення серпень грудень 2020 року, січень березень 2021 року, результати чого оформлено актом від 02.06.2021 року № 9484/20-40-07-08-08/34634447 (т. 1 а.с. 45-96).

Так, у вказаному акті перевірки від 02.06.2021 року № 9484/20-40-07-08-08/34634447 контролюючим органом встановлено допущення ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» порушення вимог п.п. «а» п. 198.1., абзаців першого та другого п.п. 198.3 ст 198 та п.п. «в» п. 200.4 ст. 200 розділу V Податкового кодексу України, внаслідок чого ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» завищено рядок 21 Б «Сума від`ємного значення, що зараховується до складу ПК наступного звітного періоду» у сумі 227739,00 грн.

На підставі вказаного акту перевірки від 02.06.2021 року № 9484/20-40-07-08-08/34634447, ГУ ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення рішення від 29.06.2021 року № 8, яким ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 227739 грн. (т.1. а.с. 97).

Позивач, не погоджуючись з податковим повідомленням рішенням ГУ ДПС у Харківській області від 29.06.2021 року № 8, звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом обставини, у сукупності, не дають підстав для висновку про реальність вчинення господарських операцій, які були предметом перевірки та відображені в акті перевірки від 02.06.2021 року № 9484/20-40-07-08-08/34634447, у зв`язку з чим прийняте ГУ ДПС у Харківській області податкове повідомлення - рішення від 29.06.2021 року № 8, яким ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» є правомірними та не підлягає скасуванню.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Відповідно до підпунктів 16.1.2,16.1.3, пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Так, за змістом п.14.1.36 ст.14 ПК України господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У пункті 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу. Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи. Фінансовий результат до оподаткування визначається платником податку на прибуток у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням відповідних коригувань.

Приписами п.185.1 ст. 185 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування в т.ч. є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

При цьому відповідно до положень п.188.1 ст.188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Водночас згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг, придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В пункті 198.6 ст.198 ПК України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Положеннями п.200.1. ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно вимог п.200.2. ст.200 вказаного Кодексу при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Пунктом 201.10 ст.201 ПК України визначено, що податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З огляду на викладені положення, для отримання права сформувати податковий кредит із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит можуть мати лише реально вчинені господарські операції з придбання товарів, послуг чи основних фондів із метою використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, а не саме лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на поточних рахунках платників податку.

У відповідності до пункту 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п.44.2 ст.44 ПК України платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Згідно зі ст.3 Закону України №996-XIV, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону України № 996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов`язкові реквізити, визначені ч.2 ст.9 Закону України №996-XIV, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.

Відповідно до вимог п. 2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, у контролюючого органу виникли зауваження щодо господарської діяльності ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» з його контрагентами ТОВ «ПЕЛАГРО-ТРЕЙД», ТОВ «ПАВА», ТОВ «СІЛЬВЕР ТІМ».

Так, між ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» (Замовник) та ТОВ «ПЕЛАГРО-ТРЕЙД» (Переробник) укладено договір № 1208/20 від 12.08.2020 року про надання послуг із переробки давальницької сировини (т.1 а.с. 99-104).

Так, відповідно до п.2.1 вказаного договору № 1208/20 від 12.08.2020 року переробник виконує роботи та надає послуги, метою яких є переробка сировини в продукцію, а замовник сплачує роботи та послуги переробника, відповідно до умов цього договору.

За приписами п. 1.4. договору № 1208/20 від 12.08.2020 року «сировина» - насіння соняшнику, що поставляється переробнику замовнику або третім особам - вантажовідправниками, що доставляють (відвантажують) сировику в інтересах замовника, для їх подальшої переробки в продукцію.

«Продукція» - олія соняшникова нерафіноваана якістю не нижче до ГОСТ 80-96 «Макуха соняшникова. Технічні умови «, Але у будь-якому разі якість та обсяг повинні відповідати показникам, зазначеним у специфікації (або Додатку), що є невідємною частиною данного договору.

Відповідно до п.2.3. договору № 1208/20 від 12.08.2020 року, виконання договору здійснюється на території Виробничоого комплексу Переробника.

Пунктом 2.5 договору № 1208/20 від 12.08.2020 року передбачено, що сировина передається переробнику за прибутковою накладною (т.1. а.с. 99).

Згідно п.п. 5.2.1, 5.2.2 договору № 1208/20 від 12.08.2020 року, замовник (ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007») зобов`язаний: завезти в зазначений термін до початку переробки гарантійний обсяг сировини і не допусками зменшення його кількості протягом всього періоду переробки у Переробника; надавати листи клопотання Переробнику, в якому повідомляє про кількість Сировини для подальшої переробки в Продукцію, але не пізніше, ніж 7 робочих днів до датки початку переробки.

На підтвердження реальності виконання умов вказаного договору № 1208/20 від 12.08.2020 року позивачем було надано : акти здачі приймання робіт (надання послуг) (т.1 а.с. 106-123), звіти про перероблену сировину та про продукцію, що вироблена з сировини замовника (т.1. а.с. 124-157), передача готової продукції (т.1. а.с. 158-181), видаткові накладні давальницької продукції (т.1 а.с. 183-201), банківські виписки (т.1 а.с. 202-212), ТТН (т.1 а.с. 213-250 а).

В подальшому, отриману від ТОВ «ПЕЛАГРО-ТРЕЙД» продукцію було реалізовано контрагентам ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» - ТОВ «АГРОКОМБІНАТ «СЛОБОЖАНСЬКИЙ», ТОВ «ЕВЕРІ», «Prime Trading SP.z.o.o.» на виконання укладених договорів (т.2 а.с. 176-250а).

Дослідивши зміст вказаних первинних документів, суд зазначає, що як вбачається з видаткових накладних давальницької продукції (т.1. а.с. 183-201), ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» (постачальник за договором № 1208/20 від 12.08.2020 року) передано ТОВ «Пеларго Трейд» (одержувач за договором № 1208/20 від 12.08.2020 року) насіння соняшнику зі складу (зерносховища).

Щодо посилань суду першої інстанції на положення Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» та те, що матеріали справи не містять, а позивачем на підтвердження наявності у власності/оренді чи іншому праві користування зерновим складом та прийняття на такий зерновий склад насіння соняшнику не надано до суду жодних доказів, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції помилково ототожнив звичайну діяльність із зберігання власно вирощеної сільськогосподарської продукції із послугами із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно, тобто із діяльністю зернового складу.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», внаслідок чого зробив висновок про відсутність в матеріалах справи доказів наявності у апелянта у власності/оренді чи іншому праві користування зернового складу, прийняття на такий зерновий склад насіння соняшнику а оформлення складських квитанцій.

Закон України «Про зерно та ринок зерна в Україні» під зерновим складом розуміє суб`єкт підприємництва, що є власником зерносховища і надає фізичним та юридичним особам послуги із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно та в передбаченому, законом порядку отримав право на здійснення такої діяльності шляхом участі в 1арантійном/ фонді виконання зобов`язань за складськими документами на зерно. В свою чергу, під складськими документами на зерно цей Закон розуміє - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов`язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» не є зерновим складом, тобто, не отримував у передбаченому законом порядку право надавати послуги із зберігання зерна та видавати складські документи на зерно.

Товариство є власником зерноскладу загальною площею 1028 кв.м., що у т.ч. підтверджено Актом перевірки (арк. 3), цей склад використовується виключно для зберігання власно вирощеної сільськогосподарської продукції. А відтак, зберігання власно вирощеного насіння соняшника на власних складських потужностях не може оформлюватись складськими документами на зерно, адже, такі документи видає суб`єкт господарювання- зерновий склад іншій особі - власнику зерна на підтвердження приймання зерна для зберігання.

При цьому, в акті перевірки відсутні будь-які вказівки відповідача з приводу відсутності таких документів (наявності у власності/оренді чи іншому праві користування зернового складу) або їх неналежного оформлення тощо.

Щодо посилань суду першої інстанції на те, що позивачем до суду не надано до суду доказів належного обліку давальницької сировини як в складському обліку, так і в бухгалтерському обліку шляхом формування карток обліку, звітів, наказу керівника підприємства про облік давальницької сировини (насіння соняшника), колегія суддів зазначає наступне.

Даний висновок судом першої інстанції зроблений з посиланням на приписи Порядку обліку сировини, матеріалів та готової продукції на підприємствах олійно-жирової галузі, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики України від 11 вересня 2009 року № 656 (далі за текстом - Порядок № 656).

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення Порядку №656.

Порядок №656 встановлює організацію та ведення первинного обліку олійно- жировими підприємствами, їх структурними підрозділами, іншими виробництвами незалежно від форм власності і господарювання, що здійснюють переробку олійної і жирової сировини та виробляють олію, маргаринову продукцію, майонез та соуси з використанням олій, миловарну продукцію та інші види олійно-жирової продукції.

Як вбачається з матеріалів справи апелянт не є олійно-жировим підприємством або виробником олійно-жирової продукції, відтак, вимоги Порядку №656 на нього не поширюються.

При цьому Товариство надавало до перевірки та до матеріалів судової справи всі документи, складання яких передбачено Договором на переробку давальницької сировини, укладеним із ГОВ «ПЕЛАГРО-ТРЕЙД».

Такі документи відповідають вимогам до оформлення первинних документів, які висуваються нормами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та мають всі передбачені ст. 9 цього Закону обов`язкові реквізити.

При цьому, в акті перевірки відсутні будь-які вказівки відповідача з приводу відсутності таких документів (облік давальницької сировини) або їх неналежного оформлення тощо.

Враховуючи вищенаведене, помилковим є і висновок суду першої інстанції стосовно не надання товариством належним чином засвідчених копій книг обліку у виробничих цехах і складах, книг відважувань, записів з книг обліку, лабораторних та технологічних журналів та те, що звіти про перероблену сировину та звіти про продукцію, що вироблена з сировини замовника сформовані не по формі та всупереч вимог Порядку № 656.

Щодо посилань суду першої інстанції на те, що позивачем не надано до суду ані належних доказів вирощування/збирання/зберігання саме насіння соняшнику відповідного врожаю, як давальницької сировини за предметом договору про надання послуг із переробки давальницької сировини № 1208/20 від 12.08.2020 року, так і доказів наявності необхідних технічних, матеріальних ресурсів для вирощування та збирання, зберігання врожаю та наявності відповідного штату працівників, та/або залучення працівників за договорами цивільно правового характеру аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу), матеріальної та технічної бази для проведення господарської діяльності (як то, наявність земельних ділянок у власності чи користуванні для вирощування насіння соняшника), враховуючи особливості діяльності по КВЕД ( вирощування зернових та технічних культур, розведення великої рогатої худоби, розведення свиней), що потребує значних трудових затрат та об`ємної матеріально технічної бази/, колегія суддів зазначає наступне.

Ані в Акті перевірки, ані під час судового розгляду відповідач не ставив під сумнів наявність у апелянта матеріально-технічної бази та персоналу для є провадження свого основного виду діяльності - вирощування зернових та технічних культур.

Більш того, в Акі перевірки містить відомості про наявність у апелянта як необхідної кількості трудового персоналу, так і наявність відповідної матеріально-технічної бази, зокрема земельних ділянок, єдиного майнового комплексу, зерноскладу тощо.

Колегія суддів зазначає, що товариством до суду першої інстанції було надано Звіт про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2020 року (форма № 4-сг (річна) та звіт про збирання врожаю станом на 01 грудня 2020 року (форма № 37-сг (місячна), як на підтвердження обставин вирощування насіння соняшника для подальшої передачі ТОВ «ПЕЛАРГО ТРЕЙД», оскільки Звіт про збирання врожаю станом на 01 грудня 2020 року (форма № 37-сг (місячна) датується періодом листопад 2020 року (квитанція № 2 - т. 2 а.с. 169), а договір з ТОВ «ПЕЛАРГО ТРЕИД» - серпнем 2020 року, а поставка насіння соняшнику відбувалась з початку вересня 2020 року.

Надані Товариством статистичні звіти містять інформацію про площу на якій у 2020 році були посіви соняшника (форма № 4-сг (річна) - подана 29.05.2020 року засобами електронного зв`язку) та про загальний обсяг зібраного у 2020 році соняшника (форма №37-сг - подається щомісячно наростаючим підсумком). До матеріалів справи залучений Звіт за формою №37-сг за листопад 2020 року (поданий 03.12.2020 року засобами електронного зв`язку), адже саме цей звіт містить остаточні показники зібраного апелянтом врожаю у 2020 році.

Відповідно до приписів Інструкції щодо заповнення форми державного статистичного спостереження N 37-сг «Сівба та збирання врожаю сільськогосподарських культур, проведення інших польових робіт на « » 200_ року» (місячна) станом на 1 липня, 1 серпня, 1 вересня, 1 жовтня.

1 листопада поточного року у розділі 1 форми №37-сг відображається хід збирання урожаю сільськогосподарських та плодоягідних культур, винограду. При цьому у рядках 1100-1630 у графі 1 показується площа, з якої зібрано врожай; у графі 2 - кількість одержаної з цієї площі продукції (валовий збір сільськогосподарських та плодоягідних культур).

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем надано до суду достатньо доказів на підтвердження передачі ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» до ТОВ «Пеларго Трейд» насіння соняшника власного вирощування ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007».

Щодо посилань суду першої інстанції на те, що позивачем також не надано до суду: специфікацій (додатків) до договору № 1208/20 від 14.08.2020 року , в яких має фіксуватись вартість переробки однієї тони сировини (залікової ваги), та розрахунків визначення виходу готової продукції, що безпосередньо передбачено п.п. 3.7, 4.1 договору № 1208/20 від 14.08.2020 року; документів, що підтверджують норми виходу продукції у відсотковій кількості сировини та звітів про використання матеріалів, колегія суддів зазначає наступне.

Суд зазначає, що підставою для донарахування платнику податку грошових зобов`язань може слугувати лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов`язань. Однак, матеріали справи таких доказів не містять.

Відсутність даних документів, з урахуванням наданих позивачем документів, не може бути підставою для донарахування платнику податку грошових зобов`язань.

Щодо господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «ПАВА», то суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «ПАВА» (експедитор) та ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» (замовник) укладено договір про надання транспортно експедиційних послуг № 1208/20 від 12.08.2020 року (т.2 а.с. 1-4), згідно якого замовник доручає, а експедитор бере на себе зобов`язання за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених цим договором послуг, пов`язаних з перевезенням сільськогосподарської продукції (надалі вантаж) та /або надати транспортно експедиційне обслуговування, відповідно до узгоджених сторонами заявок до цього договору (п.2.1. договору).

Експедитор зобов`язаний надати замовнику за фактом виконання доручення оригінал рахунку на оплату, акт прийому передачі наданих послуг, транспортну накладну з відміткою (відбиток печатки/офіційного штампу) вантажоодержувача про отримання вантажу. (п. 3.1.3 договору).

Експедитор зобов`язаний направляти завантажені транспортні засоби тільки за письмово обумовленим (письмово узгодженим сторонами) маршрутом (п. 3.1.6 договору).

Відповідно до п. 3.3 договору, за фактом надання експедитором послуг, сторони підписують акт прийому передачі наданих послуг.

Приписами пункту 5.1 договору визначено, що надання послуг за цим договором здійснюється на підставі заявки замовника, яка може бути передана експедитору електронною поштою.

Підписана сторонами заявка, що була передана за допомогою засобів електронного зв`язку (електронною поштою) чи за допомогою електронних торгів має юридичну силу при наступному обміну між сторонами на її оригінал (п. 5.3 договору).

На підтвердження виконання умов вказаного правочину є заявки договору про надання транспортно експедиційних послуг (т.2 а.с. 5-7), ТТН (т.2 а.с. 8-16), акти надання послуг (т.1 а.с. 213-250 а, т.2 а.с. 17-92), банківські виписки (т.1. а.с. 209-212).

Колегія суддів зазначає, що отримані від ТОВ «ПАВА» акти здачі-приймання робіт (надання послуг) містять відомості про надання автопослуг з перевезення. Також ТТН містять дані про водіїв експедиторів, їх підписи.

З наданих ТОВ «ПАВА» документів можливо з`ясувати, які саме послуги (роботи) та в якій кількості було виконано на виконання зазначених вище умов договорів, тобто, на думку колегії суддів, розкритий зміст наданих послуг (робіт).

Таким чином, за встановлених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що факт реального придбання послуг з організації перевезення вантажів та інших транспортних експедиційних послуг від ТОВ «ПАВА» підтверджується матеріалами справи, та підтверджує правомірність відображення таких операцій у податковому обліку позивача.

На думку колегії суддів, у вказаних первинних документах розкрито зміст наданих послуг з транспортного експедирування.

Щодо посилань суду першої інстанції на те що, позивачем не надано до суду інших документів, які посвідчують здійснення ТОВ «ПАВА» внутрішніх перевезень вантажів, як то документів, що засвідчують використання транспортного засобу на законних підставах; посвідчень водіїв відповідної категорії, реєстраційних документів на транспортний засіб; звітів про надання послуг, колегія суддів зазначає наступне.

Надані ТОВ «ПАВА» ТТН містять ПІБ водія та зазначення номеру посвідчення водіїв, точні адреси пунктів завантаження/розвантаження товару.

При цьому, суд зазначає, що незначні недоліки в документах носять оціночний характер та не є підставою для висновку про позбавленні юридичної сили і доказовості зазначеного первинного документа щодо наданих позивачу послуг чи факту отримання ним ТМЦ.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 р., товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

В свою чергу, сама по собі відсутність ТТН не є достатнім аргументом, який доводить нереальність господарської операції.

Наявність або відсутність товарно-транспортних накладних є лише дотриманням або порушенням правил перевезень автомобільним транспортом, які не пов`язані з дотриманням вимог податкового законодавства.

У зв`язку з цим колегія суддів зазначає, що відсутність ТТН на транспортування продукції, не може автоматично свідчити про безтоварність господарської операції, за наявності інших належних доказів.

Наявність або відсутність товарно-транспортних накладних є лише дотриманням або порушенням правил перевезень автомобільним транспортом, які не пов`язані з дотриманням вимог податкового законодавства.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 11.09.2018 у справах №804/4787/16, №815/6105/17 та №820/477/18, від 06.04.2021 у справі № 805/2028/16-а.

Таким чином, враховуючи, що транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт використання (придбання) товару, за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару та його використання у власній господарській діяльності, суд дійшов висновку, що наявність у них певних неточностей не може свідчити про відсутність реального характеру господарських операцій.

При цьому, колегія суддів зазначає, що товариством надавались ТТН на навантаження/ відвантаження продукції (соняшнику).

Стосовно господарських взаємовідносин ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» з ТОВ « СІЛЬВЕР ТІМ», то останні склались на підставі договору поставки № 2312820 від 23.12.2020 року (т2 а.с. 93), предметом якого з поставка олії соняшникової нерафінованої, не вимороженої першого ґатунку.

Товар поставляється партіями. Найменування товару, умови поставки, кількість, ціна за одиницю, а також загальна вартість товару , кожної партії, вказуються в специфікаціях до цього договору (п. 1.2 договору).

Приймання-передача товару за кількістю здійснюється на автомобільних платформних вагах шляхом послідовного зважування мас завантаженої автоцистерни (брутто), порожньої автоцистерни (тара) з подальшим обчисленням маси «нетто». За результатом зважування складається товарно транспортна накладна (ТТН) і видаткові накладні (п. 2.3 договору).

На виконання умов вказаного правочину товариством надано : специфікацію № 1, видаткову накладну № 27 від 25.12.2020 року, банківську виписку, податкову накладну № 65 від 25.12.2020 року, посвідчення про якість (т.2 а.с. 96-100, 174-175).

Щодо посилань суду першої інстанції на те, що позивачем не надано до суду пояснень щодо наявності ділової, розумної економічної мети для підписання окремого договору з ТОВ «Сільвер ТІМ» на покупку олії соняшникової, у разі, якщо ТОВ «Сільвер ТІМ» безпосередньо займався процесом переробки насіння соняшника ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» в олію соняшникову, колегія суддів зазначає наступне.

ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» саме обирає спосіб укладення договорів та визначає свою господарську діяльність.

Судовий контроль не призначений перевіряти економічну доцільність рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).

Колегія суддів зазначає, що при здійсненні господарської діяльності, керуючись принципами свободи підприємницької діяльності, суб`єкти господарювання самостійно здійснюють свою підприємницьку діяльність і з цією метою визначають власні комерційні розрахунки та комерційний ризик, залучають матеріально-технічні, фінансові та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, вільно укладають договори, не заборонені законом, самостійно обирають контрагентів.

Податковим органом жодних документів про наявність кримінального провадження відносно посадових (службових) осіб платника податків або контрагента, інформацію про підробку документів, до суду не надано.

Щодо посилань суду першої інстанції та відповідача на те, що матеріали справи не містять сертифікатів або якісних посвідчень на олійне насіння (які мають бути у ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007», як у постачальника), колегія суддів зазначає наступне.

Під час судового розгляду справи встановлено, що товарність господарських операцій між позивачем та його контрагентом підтверджено дослідженими належним чином оформленими первинними документами в їх сукупності.

Сертифікати якості - документи, які підтверджують якість товарів, за своїм змістом не можуть доводити або спростовувати факт поставки товарів, оскільки вони не містить відомостей про господарську операцію та не фіксують факт їх здійснення, а містять інформацію про товар та його якість, підтверджують відповідність продукції встановленим вимогам та можливість її подальшого використання чи реалізації.

Колегія суддів зазначає, що сертифікати якості - це документи, які підтверджують якість товарів та за своїм змістом не можуть доводити або спростовувати факт поставки товарів, оскільки містять виключно інформацію стосовно відповідності товарів стандартам та технічним умовам. Крім того сертифікати якості видаються безпосередньо виробником товару (продукції).

Відтак відсутність вказаного документа не може свідчити про безтоварність господарської операції.

Щодо посилань суду першої інстанції та податкового органу, як на підставу відсутності реальності операцій позивача та контрагентів на відсутність у контрагента матеріально-технічної та технологічної можливості здійснення виробництва, перевезення, тимчасового зберігання відповідних обсягів товару, та інше колегія суддів зазначає наступне.

Наведені відповідачем обставини, з урахуванням наданим позивачем документів, не свідчать про відсутність реальності проведених операцій між позивачем та контрагентами .

Доводи відповідача ґрунтуються на припущеннях податкового органу.

Дані посилання є підставами у сумніві реальності операцій та не свідчать про відсутність операцій, документи щодо яких об`єктивно не спростовані.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у рішенні від 14.05.2019 р. у справі № 814/814/15.

При цьому суд виходить з того, що податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 05.03.19 у справі №820/4779/15 та враховуються судом з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України.

Теж саме стосується й посилань податкового органу на те, що по деяким громадянам, які зазначено водіями в ТТН у наявних базах ДПС відсутня інформація щодо звітування ТОВ "ПАВА" по зазначеним працівникам.

Відсутність в наявних базах ДПС інформація щодо звітування ТОВ "ПАВА" по деяким водіями які зазначені в ТТН не свідчать про вчинення порушень саме позивачем, оскільки дані водії не перебувають з позивачем в будь яких трудових чи господарських відносинах.

Щодо посилання відповідача на наявну податкову інформацію щодо контрагентів позивача з питань здійснення фінансово - господарської діяльності по взаємовідносинам з платниками податків контрагентами - постачальниками, колегія суддів зазначає наступне.

Така податкова інформація не є безумовною підставою для висновків про нездійснення господарських операції за умови наявності інших документів, що підтверджують реальність постачання товарів чи надання послуг і не може вважатися беззастережним та безперечним доказом на підтвердження доводів податкової інспекції про фіктивність спірних господарських операцій.

Податкова інформація носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.

Висновки Акту перевірки в цілому базуються на результатах аналізу податкової звітності контрагента позивача , аналізу податкової інформації про контрагентів, в результаті чого встановлено відсутність ланцюга постачання або можливості для виробництва товару (його імпорту, іншого реального джерела введення в обіг у перевіреному та попередніх звітних періодах).

Колегія суддів зазначає, що така інформація не може слугувати підтвердженням нереальності господарської операції, оскільки така інформація містить лише загальну оцінку господарської діяльності контрагентів позивача та їх постачальників (покупців), без оцінки їх спільної діяльності, зокрема, щодо реальності здійснення досліджуваних господарських операцій.

При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними .

Аналогічний правовий висновок містяться в постановах Верховного суду від 27 травня 2021 року у справі № 820/6980/14 та від 12.03.2019 у справі № 804/9057/13-а.

Подальша діяльність контрагентів, наявність у них коштів, подальша доля товару, наявність складських приміщень, працівників, не стосується підприємства позивача після виконання сторонами угоди постачання.

Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.

Таку ж правову позицію підтримано Верховним Судом у постановах, зокрема, від 24 січня 2018 року у справі №824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі №803/1198/16.

Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та інших податкових зобов`язань, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Правовідносини контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин позивача.

Така позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року у справі №808/4054/14 та від 03 квітня 2020 року у справі №160/4200/19.

Верховний Суд в постанові від 27 березня 2018 року у справі № 816/809/17 (адміністративне провадження № К/9901/1349/170, зазначив, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства. Більш того, стосовно підприємств «по ланцюгу постачання».

Принцип індивідуальної податкової відповідальності - один з принципів, на яких базується чинне податкове законодавство України.

Так, відповідно до статті 47 Податкового кодексу України складання податкової звітності покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Також, суд зазначає, що, у відповідності до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що свідчить про те, що, у разі коли контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо неплатника, а не інших осіб, у т.ч. його контрагентів. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сплачених ним у ціні товару (послуг) відповідних сум до складу податкового кредиту з ПДВ, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Таку ж правову позицію підтримано Верховним Судом у постановах, зокрема, від 24 січня 2018 року у справі №824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі №803/1198/16.

Разом з тим, податкова інформація не є самостійною та достатньою підставою для висновку про нездійснення господарських операцій платників податків та про порушення саме позивачем податкового законодавства.

В той же час, відсутність за податковою інформацією у контрагента позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні фонди та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним в постановах від 06.02.2018 року у справі № 804/4940/14, від 11 вересня 2018 року у справі №804/4787/16.

Отже, суд не може покласти в основу судового рішення документи та обґрунтування контролюючого органу щодо обставин нереальності господарських операцій, оскільки такі ґрунтуються виключно на припущеннях і у своїй сукупності не можуть беззаперечно підтверджувати такі обставини.

Процес аналізу інформаційних баз даних ДФС України та ЄРПН є формальним рівнем податкового контролю, на стадії якого податковий орган фактично порівнює задекларовані контрагентами кореспондуючі суми податкових зобов`язань й податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці.

Зазначений етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання і аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджується податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку.

У свою чергу, програмне забезпечення (інформаційні бази контролюючого органу) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься.

Аналогічний правовий висновок містяться в постанові Верховного суду від 27 травня 2021 року у справі № 808/3513/16.

В силу закону отримання податковим органом податкової інформації, акту перевірки, довідки зустрічної звірки або акту про неможливість проведення зустрічної звірки, в котрих викладені висновки про наявність ознак фіктивної господарської діяльності, відсутність факту реального вчинення господарських операцій, вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов`язку щодо встановлення та доведення факту вчинення конкретним платником податків порушення закону.

Разом з тим, матеріали справи не містять аналізу конкретних обставин здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а також жодних доказів, які свідчили б про безтоварність таких операцій.

Таким чином, не можуть бути єдиним та безумовним свідченням правомірності висновків податкового органу результати автоматизованого співставлення податкових зобов`язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПС України.

Колегія суддів зазначає , що відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-XIV).

При вирішенні податкових спорів суд виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість його дій, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності.

Доводи ж скаржника про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають його право на отримання такої вигоди.

З наведеного слідує, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть враховуватися лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Водночас, документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

Таким чином, недоліки виявлені в первинних документах, наданих позивачем не можуть бути підставою для висновку про фіктивність господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Суд зазначає, що підставою для донарахування платнику податку грошових зобов`язань може слугувати лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов`язань.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України", якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, ЄСПЛ чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку, то у разі підтвердження факту отримання послуг (товару), платник не може відповідати за порушення, допущені виконавцем, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи (постанови Верховного Суду від 20 лютого 2018 року по справі №813/4931/13-а, від 06.02.2018 по справі №802/4940/14).

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Втім відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку або можливої фіктивності його безпосереднього контрагента (вироків по кримінальній справі щодо контрагента позивача, в якому досліджувались господарські операції позивача вищенаведеними контрагентами , не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект або інших відомостей, які можуть бути визначені як підстави та докази укладення угод з метою, що порушує публічний порядок.

Отже, аналізуючи наведені контролюючим органом доводи у їх сукупності, суди вважали, що такі не свідчать про нереальність (безтоварність) господарських операцій позивача з контрагентами, а наведені позивачем аргументи та докази, надані на їх підтвердження,- повною мірою спростовують висновки контролюючого органу, покладені в основу оскаржуваних в цій справі податкових повідомлень-рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірність винесеного податкового повідомлення- рішення належним чином в суді не довів, у зв`язку з чим оскаржуване податкове повідомлення рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Отже, досліджені в процесі розгляду справи первинні документи підтверджують фактичне виконання господарських операцій між ТОВ «АГРОТЕХНІКА 2007» та його контрагентами ТОВ «ПЕЛАГРО ТРЕЙД», ТОВ « ПАВА», ТОВ « СІЛЬВЕР ТІМ».

Враховуючи вищенаведене прийняте ГУ ДПС у Харківській області податкове повідомлення - рішення від 29.06.2021 року № 8 є не правомірними та підлягає скасуванню.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що відповідач, відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірність винесених податкових повідомлень-рішень належним чином в суді не довів, у зв`язку з чим оскаржуване податкове повідомлення рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову шляхом скасування прийнятого ГУ ДПС у Харківській області податкового повідомлення - рішення від 29.06.2021 року № 8.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 по справі № 520/12771/21 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у Харківській області від 29.06.2021 року № 8.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань за зобов`язаннями Головного управління ДПС у Харківській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕХНІКА 2007" витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 8540,23 грн..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 18.02.2022 року