Справа № 620/4743/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4743/21 Суддя (судді) першої інстанції: Непочатих В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Єгорової Н.М.,

суддів Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА :

Позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, у якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо призначення і виплати позивачу, як судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 50% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити позивачу перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру 70% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та провести відповідні виплати згідно довідки Чернігівського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року № 7-09/34, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що зарахування до роботи на посаді судді періоду служби в армії, а також навчання, стажу роботи у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття позивачем права для призначення на посаду судді, з метою обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання, чинним законодавством не передбачене.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є суддею у відставці, з червня 2017 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року по справі № 620/2284/20 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 06 березня 2020 року про відмову в перерахунку ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із заявою від 28 лютого 2020 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з 19 лютого 2020 року здійснити ОСОБА_2 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно довідки Чернігівського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року № 7-09/34, з урахуванням фактично виплачених сум (а.с. 29-33).

На звернення позивача, листом від 06 квітня 2021 року вих. № 3220-3134/К-02/8/2500/21 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повідомило, що перерахунок довічного грошового утримання позивача здійснено з 19 лютого 2020 року, з розрахунку 50% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (а.с. 13).

При цьому, відповідачем не зараховано позивачу до стажу роботи судді (20 років 6 місяців 21 день) календарний період проходження строкової служби у Збройних силах (2 роки 1 місяць 3 дні), половину строку навчання у вищому учбовому закладі (1 рік 11 місяців) та роботу на посаді слідчого (5 років 9 місяців 1 день).

Не погодившись із вказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що нормами законодавства, які були чинні як на момент звільнення Позивача у відставку, так і на момент призначення його на посаду судді, передбачали можливість зарахування до стажу роботи на посаді судді як безпосередньо такої роботи, так і періодів проходження строкової військової служби, половини строку навчання на юридичних факультетах, а також періодів роботи у галузі права, необхідних для призначення суддею, і роботи на посадах слідчо-прокурорських працівників.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до ст. Основного Закону України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Приписи ч. 6 ст. 47 і п. 8 ч. 4 ст. 48 Конституції України регламентують, що незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 92 Основного Закону України статус суддів визначається виключно законами України. Крім того, щодо суддів у ч. 2 ст. 127 Конституції України окремо визначено вимоги щодо несумісності. Так, відповідно до положень цієї статті професійні судді не можуть належати до політичних партій і профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої.

За рахунок заборони займатися іншою оплачуваною роботою суддям установлюються належні умови матеріального та соціально-побутового забезпечення.

Конституційний статус судді передбачає, у тому числі, що надання судді в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У рішенні від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом забезпечення цих гарантій є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов`язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Конституційним Судом України у рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої розуміється у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, у тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

У мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 підкреслено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Згідно п. 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Положеннями Європейської хартії від 10 липня 1998 року про закон «Про статус суддів» визначено, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку з посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4).

Також у Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що дуже важливо (особливо для новітніх демократій) передбачити конкретні нормативно-правові положення, які б гарантували захист від зменшення розміру суддівських виплат (п. 62).

Як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року №(2010)12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Крім того, у наведеному вище рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України також встановив, що аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності.

Матеріали справи свідчать, що на момент звернення позивача до Вищої ради правосуддя із заявою про звільнення з посади судді у відставку спірні правовідносини були врегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIІІ), який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Закону №1402-VIІІ суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно ст. 137 вказаного Закону до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

У свою чергу, абз. 4 п. 34 Прикінцевих і перехідних положень Закону 1402-VIІІ передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Таким чином, з огляду на викладені положення, при обчисленні стажу роботи позивача на посаді судді слід керуватися положеннями нормативно-правового акту, що був чинний на момент його призначення на посаду судді, а саме Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII (далі - Закон № 2862-XII).

Згідно абзацу другого частини четвертої статті 43 Закону № 2862-XII (в редакції, чинній на момент призначення позивача суддею) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

При цьому Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), що було прийнято та який діяв на час роботи позивача суддею, також містить норму визначення стажу роботи на посаді судді. Відповідно до п. 11 Перехідних положень указаного Закону судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 43 № 2862-XII (у редакції чинній на час набуття позивачем суддівського стажу не менше 10 років) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, зараховується час роботи на посадах суддів на посадах слідчих за умови наявності у зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Щодо висновків суду першої інстанції про необхідність зарахування позивачу до загального і спеціального стажу роботи, що дає право на відставку половину терміну навчання у Харківському юридичному інституті з 01 вересня 1986 року по 30 червня 1990 року (1 рік 11 місяців 0 днів) та строк служби в Радянській Армії з 15 травня 1984 року по 18 червня 1986 року (2 роки 1 місяць 3 дні), колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року), чинної на час набуття Позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

На дату набрання чинності Законом № 2453-VI 30 липня 2010 року була чинною постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», відповідно до абз. 2 п. 3-1 якої до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Отже, до загального і спеціального стажу роботи позивача ОСОБА_1 , що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, належить враховувати половину терміну навчання у Харківському юридичному інституті з 01 вересня 1986 року по 30 червня 1990 року (1 рік 11 місяців 0 днів) та строк служби в Радянській Армії з 15 травня 1984 року по 18 червня 1986 року (2 роки 1 місяць 3 дні).

Аналогічна позиція щодо необхідності зарахування половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №9901/2/19 та від 03 вересня 2020 року у справі № 9901/521/19

Крім того, викладена вище позиція щодо необхідності зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду проходження строкової військової служби узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеного у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4458/17 та від 24 березня 2020 року у справі № 559/512/17.

Щодо висновків суду першої інстанції про можливість зарахування до загального і спеціального стажу роботи позивача, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання строк роботи на посаді слідчого, старшого слідчого слідчого відділення Чернігівської міського УМВС з 01 серпня 1990 року по 05 травня 1996 року (5 років 9 місяців 4 дні), колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 Закону №1402-VIІІ щодо стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону № 328-1 народним суддею може бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, має вищу юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років і склав кваліфікаційний екзамен.

Отже, до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, повинні зараховуватися періоди: проходження строкової військової служби - 2 роки 1 місяць 3 дні, половина терміну навчання у Харківському юридичному інституті - 1 рік 11 місяців 0 днів, робота на посаді слідчого, старшого слідчого слідчого відділення Чернігівської міського УМВС - 5 років 9 місяців 4 дні.

Відповідно до здійсненого Апеляційним судом Чернігівської області розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці стаж роботи позивача, складає:

- служба в Радянській Армії з 15 травня 1984 року по 18 червня 1986 року (2 роки 1 місяць 3 дні),

- половина терміну навчання у Харківському юридичному інституті з 01 січня 1986 року по 30 червня 1990 року (1 рік 11 місяців 0 днів),

- робота на посаді слідчого, старшого слідчого слідчого відділення Чернігівської міського УМВС з 01 серпня 1990 року по 05 травня 1996 року (5 років 9 місяців 4 дні),

- суддя Чернігівського районного суду Чернігівської області з 20 листопада 1996 року по 25 вересня 2000 року (3 роки 10 місяців 5 днів),

- суддя Чернігівського обласного суду, Апеляційного суду Чернігівської області з 26 вересня 2000 року по 09 червня 2017 року (16 років 8 місяців 13 днів).

Всього страж роботи ОСОБА_1 станом на 09 червня 2017 року становить 30 років 3 місяці та 25 днів (а.с. 12).

Проаналізувавши наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, ухвалюючи рішення про перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 50 % від грошового забезпечення діючого судді, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов