Справа № 640/3834/20
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2022-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 січня 2022 року м. Київ № 640/3834/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 )
до: Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації (02094, м. Київ, бул.Праці, буд. 1/1, ), Комісії Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей (02094, м. Київ, бул.Праці, буд. 1/1, )
третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (02125, м. Київ, вул. Курнатовського, буд.7-А, )
про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Комісії Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей (далі відповідач-1), Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі відповідач-2), третя особа Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей від 19.08.2019 №51, затвердженого розпорядженням голови Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 20.08.2019 №684;
- зобов`язати Комісію Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей призначити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №214 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей»;
- зобов`язати Комісію Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей
Подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця з дати набрання судовим рішенням законної сили.
Ухвалою Окружного адміністративного суду від 16.03.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про право позивача, як особи з інвалідністю ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, на призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення. Однак оскаржуваним рішенням Комісії Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей від 19.08.2019 №51 позивачу відмовлено у виплаті компенсації з незаконних підстав. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
З позиції відповідачів, а також третьої особи, оскаржуване рішення прийнято членами комісії одноголосно, обґрунтовано, відповідно до норм чинного законодавства, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.
З 01.09.2006 перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, як особа з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.07.2019 №2992.
Відповідно до виписки з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювання (протокол №156 від 01.03.2001) захворювання позивача пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.
Довідкою Дніпровського районного у м.Києві військового комісаріату від 18.06.2019 №60 підтверджується участь позивача в забезпеченні бойових дій військ у «ОАР/Єгипет».
Згідно витягу з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.10.2012 №462 змінено категорію обліку (справа №38410, родина з 4 осіб) на: інваліди війни, інтернаціоналісти; на квартирному обліку родина з 4 осіб позивач, дружина позивача, їх син та донька; на квартирному обліку з 16.10.2012; порядок забезпечення житлом позачерговий.
05.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про направлення наданих документів на розгляд Комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №214, як особі з інвалідністю внаслідок війни І-ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаного з перебуванням у таких державах.
Рішенням комісії Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей від 19.08.2019 №51 ВСТАНОВЛЕНО:
відповідно до пункту 1 «Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 № 214, надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, для осіб з інвалідністю І-ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та які потребують поліпшення житлових умов (далі - субвенція) і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР станом на 01.01.2018.
Заявник, гр. ОСОБА_1 , станом на 01.01.2018 був особою з інвалідністю III групи. Статус особи з інвалідністю II групи заявник набув 21.11.2018.
Крім того, 10.10.2017 ОСОБА_1 здійснено відчуження, шляхом продажу житлового будинку, загальною площею 76,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 , право власності на який він набув на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.11.2015 ( п.6 підпункт 8 Порядку).
ВИРІШЕНО: відмовити в призначенні грошової компенсації гр. ОСОБА_1 , відповідно до п.1 «Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 № 214: «Порядок визначає умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, для осіб з інвалідністю І-ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР та на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги», оскільки ОСОБА_1 станом на 01.01.2018 не був особою з інвалідністю І-ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Крім того, ОСОБА_1 здійснив відчуження нерухомого майна протягом п`яти років, що передують даті подання заяви про виплату грошової компенсації ( п.6 підпункт 8 Порядку).
Не погодившись з винесеним комісією рішенням, позивач звернувся до суду з позовом про його оскарження.
Вважаючи бездіяльність відповідача та його підлеглих протиправною, позивач звернулась з позовом до суду.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ).
За приписами статті 1 Закону № 3551-ХІІ цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.
Згідно із статтею 2 Закону 3551-XII нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 6 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн -військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Згідно із пунктом 7 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.
Пунктом 18 статті 13 Закону № 3551-ХІІ визначено, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги, як позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 № 214 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей» затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей (далі - Порядок та умови надання субвенції № 214), а також Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей (далі - Порядок № 214) ( в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Пунктом 1 Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей визначено механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1 статті 10 Закону 3551-XII, для осіб з інвалідністю I - II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, та які потребують поліпшення житлових умов (далі - субвенція) і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР станом на 01.01.2018.
Разом з цим, пунктом 1 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей визначено умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII, для осіб з інвалідністю I - II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, та які потребують поліпшення житлових умов (далі - грошова компенсація) і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР (далі - квартирний облік) та на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр).
З урахуванням вищенаведеного право на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення мають особи у разі дотримання наступних умов:
- наявність статусу члена сім`ї загиблих учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці 1 пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII або особи з інвалідністю I-II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII;
- наявність потреби в поліпшенні житлових умов;
- перебування на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР станом на 01.01.2018.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 214 право на отримання грошової компенсації відповідно до цього Порядку мають особи з інвалідністю I-II групи, визначені пунктом 7 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням в інших державах, які перебувають на квартирному обліку (далі - особи з інвалідністю).
Таким чином, ані Порядок та умови надання субвенції № 214, ані Порядок № 214 в редакції на момент виникнення спірних відносин не містили вимоги щодо встановлення ІІ групи інвалідності станом на 01.01.2018 з одночасним перебуванням на квартирному обліку.
На думку суду положення Порядку та умов надання субвенції № 214 вимагає наявність обставини щодо перебування на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР станом на 01.01.2018, натомість не пов`язує із вказаною календарною датою наявність статусу особи з інвалідністю I-II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII.
У справі, яка розглядається суд встановив, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи з 21.11.2018 з числа учасників бойових дій на території інших держав, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII; згідно витягу з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.10.2012 №462 змінено категорію обліку (справа №38410, родина з 4 осіб) на: інваліди війни, інтернаціоналісти; на квартирному обліку родина з 4 осіб позивач, дружина позивача, їх син та донька; на квартирному обліку з 16.10.2012; порядок забезпечення житлом позачерговий.
З урахування наведеного, позивач має право на отримання грошової компенсації відповідно до Порядку № 214.
Суд зазначає, що відповідно до пункту 5 Порядку № 214 за поданням структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, міських, районних у містах рад за рішенням виконавчого комітету міської, районної в місті (в разі її утворення) ради або за розпорядженням голови районної, районної в м. Києві держадміністрації утворюються комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації (далі - комісія).
До складу комісії входять представники виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, структурних підрозділів районних, районних у м. Києві держадміністрацій з питань соціального захисту населення, економіки, фінансів, квартирного обліку, капітального будівництва, всеукраїнських громадських об`єднань ветеранів (за їх згодою).
Пунктом 6 Порядку № 214 визначено, що до повноважень комісії належить: перевірка наявності в особи статусу члена сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, та статусу особи з інвалідністю; визначення категорії особи як члена сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла; перевірка складу сім`ї особи з інвалідністю; перевірка наявності документів про взяття на квартирний облік членів сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, та особи з інвалідністю; перевірка факту спільного або окремого проживання членів сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, які мають право на грошову компенсацію; прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні грошової компенсації; визначення розміру грошової компенсації; перевірка наявності майнових прав на нерухоме майно членів сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, та особи з інвалідністю, а також всіх членів родини, на яких розраховується грошова компенсація, або відчуження такого майна протягом п`яти років, що передують даті подання заяви про виплату грошової компенсації.
Відповідно до пункту 7 Порядку № 214 заява про призначення грошової компенсації подається членом сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, особою з інвалідністю (далі - заявник) або його (її) законним представником чи уповноваженою особою до органу соціального захисту населення за місцем перебування на квартирному обліку (далі - орган соціального захисту населення) особисто.
Відповідно до пунктів 10, 11, 12, 13 Порядку № 214 орган соціального захисту населення протягом п`яти робочих днів з дати прийняття заяви з усіма необхідними документами обстежує матеріально-побутові умови заявника, про що складає акт за формою, встановленою Мінсоцполітики. Після складення акта обстеження матеріально-побутових умов заявника орган соціального захисту населення не пізніше ніж через три робочі дні (у випадку, визначеному в пункті 22 цього Порядку, - не пізніше ніж через 10 робочих днів) вносить комісії подання про виплату грошової компенсації. Комісія протягом п`яти робочих днів з дня надходження подання розглядає його по суті та в присутності заявника або його законного представника чи уповноваженої особи приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової компенсації. За наявності письмового клопотання комісія може розглядати питання щодо призначення або відмови в призначенні грошової компенсації за відсутності заявника або законного представника чи уповноваженої особи. У разі відсутності такого клопотання та/або неявки зазначених осіб розгляд відповідного питання переноситься на наступне засідання комісії.
Пунктом 15 Порядку № 214 визначено, що комісія приймає рішення про відмову в призначенні грошової допомоги заявнику з таких підстав:
1) особа, яка загинула (пропала безвісти), померла, не належав до осіб, статус яким установлено відповідно до пунктів 2, 13-15 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту;
2) особа з інвалідністю не належить до осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, та одержала інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, що пов`язані з перебуванням у таких державах;
3) заявник не належить до членів сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, визначених у пункті 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту;
4) заявник не перебуває на квартирному обліку з урахуванням вимоги, визначеної у пункті 9 цього Порядку;
5) категорія заявника як члена сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, є нижчою, ніж категорія, до якої належить інший член сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, в разі одночасного подання ними заяви про отримання грошової компенсації;
6) категорія заявника як члена сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, є нижчою, ніж категорія, до якої належить інший член його сім`ї, який вже отримав житло або грошову компенсацію, до виплати грошової компенсації всім членам сімей осіб, які загинули (пропали безвісти), померли, які перебувають на обліку в Реєстрі та мають першочергове право на таку виплату;
7) заявнику вже надавалося житло або вже виплачувалася грошова компенсація як члену сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, та особі з інвалідністю I-II групи із числа учасників бойових дій на території інших держав.
Таким чином, пункт 156 Порядку №214 встановлює виключний перелік підстав для відмови в призначенні грошової допомоги заявнику.
Зі змісту оскаржуваного рішення, відмова в призначенні грошової компенсації гр. ОСОБА_1 ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 станом на 01.01.2018 не був особою з інвалідністю І-ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; здійснив відчуження нерухомого майна протягом п`яти років, що передують даті подання заяви про виплату грошової компенсації.
Таким чином, у справі, яка розглядається суд встановив, що оспорюване рішення Комісії Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей від 19.08.2019 №51, затвердженого розпорядженням голови Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 20.08.2019 №684 не містить жодного посилання на будь-яку з підстав, визначених у пункті 15 Порядку № 214.
З огляду на наведене, оспорюване рішення відповідача не можна визнати таким, що ухвалене на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про наявність підстав для його скасування.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.11.2019 по справі №480/2269/19
З приводу позовних вимог щодо зобов`язання Комісії Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей призначити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №214 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав», а також членів їх сімей», суд зазначає наступне.
Частинами 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 №475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Аналізуючи оскаржуване рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01.07.2003, яке, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи відповідачем зазначених вище принципів при прийнятті рішень дотримано не було.
Також, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином ст. 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».
Таким чином, позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №214 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав» є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і вказане рішення не можливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані шляхом прийняття оскаржених рішень, які були предметом судового контролю у межах цієї справи.
В частині вимог позивача про зобов`язання Комісії Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця з дати набрання судовим рішенням законної сили, суд зазначає таке.
Так, частиною 1 статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Аналіз вказаної правової норми дає суду підстави стверджувати, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є правом суду, а не обов`язком.
Згідно зі статтею 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
При цьому, відповідно до частини 2 статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
З вищевикладеного вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, що забезпечується через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а відтак суд не вбачає правових підстав для встановлення судового контролю за виконанням даного судового рішення.
Доказів на підтвердження факту того, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення, яке набрало законної сили до суду не надано, з огляду на що суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Оскільки позивачем, в силу положень Закону України Про судовий збір, судовий збір не сплачувався, то відповідно розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 6, 72-77,241-246, 250, 255 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації (02094, м. Київ, бул.Праці, буд. 1/1, ), Комісії Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей (02094, м. Київ, бул.Праці, буд. 1/1, ), третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (02125, м. Київ, вул. Курнатовського, буд.7-А, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей від 19.08.2019 №51, затвердженого розпорядженням голови Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 20.08.2019 №684.
3. Зобов`язати Комісію Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про питання виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, а також членів їх сімей призначити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №214 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей».
4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.
Суддя Я.І. Добрянська