Справа № 420/24376/21
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2022-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом громадянки СРВ ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області, Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання дій та рішення протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянка СРВ ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області, Головного управління ДМС України в Одеській області, в якому просить:

- визнати протиправними дії та рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 від 24 січня 2017 року №4, та скасувати його;

- визнати протиправними дії та рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову у обміні бланку посвідки ОСОБА_1 від 01 жовтня 2021 року №0753, та скасувати його;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити ОСОБА_1 обмін бланку посвідки, у зв`язку із досягненням нею 45 річного віку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка досягла 45-ти річного віку, звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області з клопотанням щодо обміну наявної в неї посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , яка була їй видана ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області 11.06.2009 року.

Однак, як вказує позивач, обмін посвідки відповідач не здійснив та чомусь узявся перевіряти підстави надання позивачці дозволу на імміграцію в Україну (що не передбачено чинним законодавством, адже він вирішував питання обміну наявної в позивачки посвідки, виданої ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області 11.06.2009 р).

Також 01 жовтня 2021 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняло рішення про відмову позивачці у обміні бланку посвідки на підставі пп.9 пункту 62 Порядку №321, тобто пославшись на те, що у процесі перевірки отримано на запит відповідь та рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 24 січня 2017 року «про скасування позивачці дозволу на імміграцію в Україну».

Як вказує позивач, їй не відомі причини, які спонукали ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, де вона тринадцять років тому отримала дозвіл на імміграцію в Україну та першу посвiдку серії ДП № 17931/1201, скасувати їй цей дозвіл на імміграцію в Україну.

Також позивачка зазначає, що органи ДМС не повідомляли їй про здійснення щодо неї перевірок, не довели до її відома рішення № 4 від 24.01.2017 року про скасування їй дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач вважає, що вона є добропорядною мешканкою України, законів не порушувала та вважає, що її законні права та інтереси були порушені Головними управлінням ДМС України в Одеській області та Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровській області, у зв`язку із чим вона звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 08.12.2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

14.01.2022 до суду від ГУ ДМС в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, зазначивши, що 30.03.2009 до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області звернулась громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 та громадянин СРВ ОСОБА_2 із заявою шодо обміну посвідки на постійне проживання.

07.2009 після проведення визначених законодавством перевірок, відповіддю ГУ МВС України в Одеській області було встановлено, що вищеназваним особам було надано дозвіл на імміграцію в Україну та вони документовані посвідками на постійне проживання.

Також відповідач зазначив, що ГУ ДМС в Одеській області є територіальним органом ДМС України, який розпочав свою діяльність з 01.08.2012 та не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Як вказує відповідач, ГУ ДМС в Одеській області не приймало рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання та взагалі його основні завдання, функції та повноваження ДМС України було визначено лише 06.04.2011.

21.09.2021 позивач звернулася до ГУ ДМС в Одеській області із заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання.

При перевірці документів ГУ ДМС в Одеській області було проведено низку організаційних заходів та встановлено, що рішенням від 24.01.2017 №4 громадянці ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

У зв`язку з чим ГУ ДМС в Одеській області було прийняте рішення від 01.10.2021 №0753 про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач зазначає, що в ГУ ДМС в Одеській області не виникало сумнівів у наданій інформації колегами з ГУДMC в Дніпропетровській області.

ГУ ДМС в Одеській області вважає, що відмовляючи в обміні посвідки на постійне проживання на території України громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 у порядку пп.9 п.62 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення держав, визнання недійсною та знищення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, діяло у межах чинного законодавства України, та вказане рішення є правомірним.

19.01.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вважає, що відповідач не надав жодного доказу правомірності своїх дій та прийнятих рішень.

03.02.2022 року від ГУ ДМС України в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову, виходячи з того, що з копії свідоцтва про шлюб вбачається, що чоловіком ОСОБА_1 є громадянин В`єтнаму ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

16.05.2006 року громадянина В`єтнаму ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

Згідно статті 9 Закону № 2491-ІІІ термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Відповідач зазначає, що 07 жовтня 2008 року начальником ВГІРФО ГУМВС України в Дніпропетровській області затверджено висновок, яким встановлено, що на підставі вимог пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» гр. ОСОБА_1 має підстави для оформлення дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне проживання в Україні, в зв`язку з чим дозволити імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 та документувати посвідкою на постійне проживання.

18 серпня 2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за вх.№11595 отримано лист Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за вих.№5/3-10026 від 15.08.2016 з проханням надати висновки стосовно законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання гр. В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідка серії ДП №1793/1201 від 07.10.2008 року.

Листом від 05.10.2016 року №1201/14524 Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повідомило Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, що відносно громадянки СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 07.10.2008 ВГІРФО ГУ МВС України в Дніпропетровській області надано дозвіл на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як дружині іммігранта в Україні - громадянина CPB ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак в ході перевірки підстав документування її чоловіка громадянина СРВ ОСОБА_3 встановлено, що він документований посвідкою усупереч вимогам законодавства. На підставі вищевказаного висновок разом з матеріалами справ відносно громадянина СРВ ОСОБА_3 направлені до Державної міграційної служби України для підготовки проекту наказу Голови ДМС щодо скасування рішення про видачу посвідки та визнання її недійсною.

Відповідач зазначає, що підпунктом 2.1. наказу Державної міграційної служби України №290 від 10 листопада 2016 року «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» наказано скасувати повністю рішення відділу ВГІРФО УМВС України у Дніпропетровській області від 03.03.2004 про видачу посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та підпунктом 2.2. наказу видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню.

24.01.2017 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну та запропоновано прийняти рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 у відповідності до пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Укрaїну №4 від 24.01.2017 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, який виданий 07.10.2008 громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Відповідач звертає увагу, що дозвіл на імміграцію в Україну позивач у 2008 році отримала на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», тобто як дружина іммігранта громадянина СРВ ОСОБА_3 . 10 листопада 2016 року наказом ДМС України скасовано повністю рішення відділу ВГІРФО УМВС України у Дніпропетровській області від 03.03.2004 про видачу посвідки від на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , в зв`язку з чим зникли обставини, визначені пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», на підставі яких позивачу було надано дозвіл на імміграцію.

17.02.2022 до суду надійшла відповідь на відзив ГУ ДМС Україні в Дніпропетровській області.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 одружена з громадянином В`єтнаму ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до свідоцтва про шлюб форми ТР/НТ-6 (а.с.36).

Чоловік позивача - громадянин СРВ ОСОБА_2 документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 терміном дії безстроково.

Також судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року по справі №420/5894/18, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року залишено без змін, задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 . Зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області змінити ОСОБА_2 посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 , видану ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області 11.06.2009 року у зв`язку із досягненням 45 річного віку.

07.10.2008 року позивач була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6 , терміном дії безстроково, на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію, як особа, яка перебуває в шлюбі з іммігрантом (а.с.62)

Рішенням ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 24.01.2017 року №4 було скасовано дозвіл, виданий ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на імміграцію в Україну, на підставі пункту 6 частини першої статті 12 ЗУ «Про імміграцію»(а.с.136).

01 жовтня 2021 року ГУ ДМС в Одеській області було прийнято рішення № 0753 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Не погоджуючись із рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 від 24 січня 2017 року №4 та рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову у обміні бланку посвідки ОСОБА_1 від 01 жовтня 2021 року №0753, позивач звернулася з даною позовною заявою.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України Про імміграцію від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (далі за текстом Закон № 2491-ІІІ).

Відповідно до ст.1 Закону №2491-ІІІ (у редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

За приписами ст. 4 Закону №2491-ІІІ (у редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію), дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6 ч.2 ст.4 Закону №2491-ІІІ).

Умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону №2491-ІІІ (у редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію).

Так, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону. - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу вищенаведених норм Закону України Про імміграцію (у редакції на час надання позивачу дозволу на імміграцію) вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983 (далі - Порядок № 1983, у редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію).

У відповідності до пп. 2 п. 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з п.12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам. Здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Як зазначено у п.14 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України Про імміграцію, надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону.

Регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Згідно з п. 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

З аналізу викладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконання Порядку №1983 документи, які були подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, перевірені територіальним підрозділом за місцем проживання позивача, який приймав документи позивача, перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства.

У зв`язку з цим, 07.10.2008 року ВГІРФО ГУ МВС України в Дніпропетровській області затверджено висновок про надання дозволу на імміграцію громадянці ОСОБА_1 , що свідчить про те, що компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Суд зазначає, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений ст. 12 Закону України Про імміграцію (у редакції, чинній на час прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію від 24.01.2017 року №4).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України Про імміграцію Дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Аналіз цієї норми дозволяє суду дійти висновку про те, що підставою для скасування дозволу на імміграцію є, зокрема, встановлення наявності неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були покладені в основу рішення про надання такого дозволу. При цьому, на переконання суду, втрата чинності документів повинна мати місце саме на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, однак, зміна обставин у майбутньому не може впливати на чинність вже виданого дозволу та ставити під сумнів правомірність рішення про його видачу.

Суд зазначає, що Законом України Про імміграцію встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого встановлено, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27.09.2019 №815/3420/17 та №820/285/17, від 13.11.2019 у справі №815/3651/17 та від 22.01.2020 у справі №802/1432/17-а.

Разом з тим, судом не встановлено вчинення позивачем винних дій, передбачених пунктами 1-5 ч.1 ст.12 Закону.

Матеріалами справи підтверджено та визнається учасниками справи у заявах по суті справи, що при прийнятті спірного рішення Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області скасувало позивачу дозвіл на імміграцію на підставі п.6 ч. 1 ст. 12 Закону України Про імміграцію, у зв`язку з втратою чинності дозволу на імміграцію чоловіка позивача, наявність якого була підставою для задоволення заяви позивача про надання їй дозволу на імміграцію у 2008 році та документування його посвідкою на постійне проживання.

Таким чином, на момент звернення позивача із заявою про отримання дозволу на імміграцію у 2008 році, чоловік позивача мав дозвіл на імміграцію в Україну та видана йому посвідка на постійне проживання в Україні була чинною.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що відсутні будь-які обставини, що свідчили б про надання позивачу у 2008 році дозволу на імміграцію на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Інших підстав прийняття спірного рішення відповідачем не доведено та судом не встановлено.

При цьому, суд зауважує, що пункт 6 ч.1 ст.12 Закону визначає як підставу для скасування дозволу на імміграцію - інші випадки, передбачені законами України.

Разом з тим, відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не навело в оскаржуваному рішенні від 24.01.2017 року № 4 посилань на такий "інший" випадок та норму закону, яким цей випадок визначено як підставу скасування дозволу на імміграцію.

Суд також вважає за необхідне зазначити таке.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі Ґаші проти Хорватії (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі Трґо проти Хорватії (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного документування чоловіка позивача - громадянина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідкою на постійне проживання в Україні, ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для неї негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Європейський суд у рішенні у справі Беєлер проти Італії зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Суд зазначає, що позивач тривалий час (14 років) постійно проживає в Україні, що вказує на стійкі правові зв`язки між позивачем та державою Україна.

Скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання здійснене за формальних обставин без дослідження всіх обставин необхідності прийняття такого рішення, що зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми ст. 12 Закону України Про імміграцію.

Суд також зазначає, що згідно з п.21 Порядку №1983 (у редакції, чинній на час прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію від 24.01.2017 року №4), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до абз.2 п.22 Порядку №1983, у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абз.2 п.21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст.12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Пунктом 23 Порядку №1983 визначено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

На думку суду, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Суд зазначає, що право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи бути почутою є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

З аналізу викладених норм випливає, що функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання.

Отже, враховуючи існування загрози настання негативних наслідків для позивача у вигляді видворення за межі України, суд вважає, що забезпечення його права взяти участь при прийнятті оскаржуваних рішень, є обов`язковою передумовою їх правомірності.

Разом з тим, відповідачем у порушення вказаних норм, до суду не надано будь-яких доказів запрошення позивача для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 від 24 січня 2017 року №4 прийнято за відсутності визначеної Законом України Про імміграцію підстави для його прийняття, без запрошення позивача під час розгляду справи про скасування позивачу дозволу на імміграцію, а, відтак, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМ України від 25.04.2018 року № 321 (в редакції, чинній на час спірних правовідносин), територіальний орган/ територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Отже, оскільки підставою прийняття Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області рішення від 01 жовтня 2021 року №0753 зазначено п.п.9 п.62 вказаного Порядку (скасування наданого дозволу на імміграцію), позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у обміні бланку посвідки ОСОБА_1 від 01 жовтня 2021 року №0753, також підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головне управління Державної Міграційної служби в Одеській області здійснити ОСОБА_1 обмін бланку посвідки, у зв`язку із досягненням нею 45 річного віку, суд зазначає наступне.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. №321 (далі Порядок №321).

За приписами пунктів 6-7 Порядку №321, у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Відповідно до пунктів 16-19 Порядку №321, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування/проживання в Україні.

У разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

У разі коли у зв`язку із зміною прізвища та (або) власного імені чи по батькові, встановленням розбіжностей у записах необхідно обміняти паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, документи для обміну посвідки подаються не пізніше ніж через місяць після отримання нового паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства.

У разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається іноземцю або особі без громадянства та здається ними під час отримання нової посвідки.

Згідно з п. 32 Порядку №321, для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України, крім випадків, установлених абзацом сьомим цього пункту; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

За приписами п.40 Порядку №321, для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Враховуючи наявність у позивача підстав для обміну посвідки на постійне проживання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання Головне управління Державної Міграційної служби в Одеській області здійснити ОСОБА_1 обмін бланку посвідки, у зв`язку із досягненням нею 45 річного віку є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій відповідачів суд зауважує, що дії відповідачів з підготовки та прийняття оскаржуваних рішень є складовою самих цих рішень, а тому окреме оскарження дій з прийняття суб`єктом владних повноважень рішення не є належним та ефективним способом захисту порушеного права та не відновлює права позивача.

Крім того, прохальна частина позову взагалі не містить посилання на дії відповідачів, які позивач просить визнати протиправними.

Тому суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог позивача до обох відповідачів про визнання їхніх дій протиправними слід відмовити.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Позивачем за звернення до суду з даним адміністративним позовом, було сплачено судовий збір у розмірі 1816 грн.

У зв`язку з задоволенням даного адміністративного позову в частині скасування рішень відповідачів суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі по 908 грн. з кожного. При цьому, відмова у задоволенні вимог про визнання протиправними дій відповідачів на розподіл судових витрат не впливає, оскільки судом встановлено порушення відповідачами прав позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянки СРВ ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області (вул. Липинського, 7, м. Дніпро, 49000, ), Головного управління ДМС України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 від 24 січня 2017 року №4.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову у обміні бланку посвідки ОСОБА_1 від 01 жовтня 2021 року №0753.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін ОСОБА_1 бланку посвідки, у зв`язку із досягненням нею 45-річного віку.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДМС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів