Справа № 320/13452/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2022-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 січня 2022 року м. Київ № 320/13452/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом
за позовом ОСОБА_1

до Кадрового центру Збройних сил України

про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Кадрового центру Збройних сил України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, ), в якому просить суд:

- визнати протиправним відмову відповідача в наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій як особі, яка зазначена в пункті першому статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- зобов`язати відповідача вчинити дії щодо надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій з дати виникнення права, а саме з 2014 рік та видати посвідчення учасника бойових дій встановленого зразка.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є капітаном запасу Збройних Сил України та в період з червня 2013 року по квітень 2014 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 м. Євпаторія в 55 зенітно-ракетному полку. З лютого по квітень 2014 року був учасником бойових дій та приймав активну участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України під час подій м. Євпаторія, АР Крим. З метою отримання статусу учасника бойових дій 11.06.2020 року направив звернення до Президента України, як гаранта конституційних прав, яке було переправлене за належністю до Кадрового центру Збройних Сил України Міністерства оборони України. За результатами розгляду звернення отримав відмову, яка викладена в листі від 24.07.2020 року №321КЦ/73ВикВВГ, яку вважає протиправною та такою, що порушує права та законні інтереси позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження) та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі на подання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував щодо позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що питання щодо надання чи відмови у наданні статусу учасника бойових дій до компетенції Кадрового центру Збройних Сил України не належить.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до довідки від 27.12.2018 року №3010- взятий на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як зазначено позивачем, 11 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Президента України з заявою про отримання статусу учасника бойових дій.

У Кадровому центрі Збройних Сил України за дорученням у межах компетенції розглянуто звернення Позивача до Президента України стосовно отримання статусу учасника бойових дій та листом від 24.07.2020 року №321КЦ/78 повідомлено ОСОБА_1 , що надання статусу учасника бойових дій громадянам та категорії таких громадян визначено частиною першою статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Учасників подій 2014 року на території Автономної Республіки Крим до визначених категорій осіб законодавчими актами України не віднесено.

Позивач не погодився з правомірністю відмови йому в наданні статусу учасника бойових дій та звернувся до суду з цим позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Отже підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає та забезпечує Закон України від 22.10.1993 року №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №3551).

Приписами ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Приписи п. 19 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону визначають, що учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України. Райони здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації визначаються відповідно до Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях". Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №413 від 20.08.2014 року затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення (надалі - Порядок №413).

Тобто, проаналізувавши зазначені вище норми законодавства, суд зазначає, що для отримання статусу учасника бойових дій як особі, яка зазначена в пункті першому статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"такі особи мають відповідати одночасно наступним критеріям:

1) працівники безпосередньо брали участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, що підтвердженням чого мають бути документи про безпосереднє залучення таких працівників до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення;

2) безпосереднє перебування працівників (осіб) в районах проведення антитерористичної операції.

Згідно з п. 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. № 1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" (в редакції станом на час звернення позивача до суду) Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки за поданням Антитерористичного центру при Службі безпеки доручено щомісяця вносити в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України пропозиції щодо внесення змін до переліків, затверджених цим розпорядженням.

Станом на час прийняття рішення по справі розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 р. № 505-р "Про внесення змін до пункту 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085" п. 2 розпорядження викладено в наступній редакції: "Міністерству оборони, Міністерству з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб за поданням Генерального штабу Збройних Сил щокварталу вносити в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України пропозиції щодо внесення змін до переліків, затверджених цим розпорядженням."

Вказане відповідає положенням ст. 4 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" від 20.03.2003 р. № 638-IV, згідно з якою організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Законом України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року № 638-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 638-VI) встановлено, що антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення злочинних діянь, здійснюваних з терористичною метою, звільнення заручників, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичного акту чи іншого злочину, здійснюваного з терористичною метою.

Тобто, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази відрядження у населені пункт, на території яких, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України здійснювалася антитерористична операція.

Таким чином, проаналізувавши вказані обставини у сукупності, в контексті викладених норм права, суд зазначає, що доказів відрядження Позивача у населені пункти, в яких здійснювалася антитерористична операція, документів про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив у визнанні ОСОБА_1 учасником бойових дій.

Враховуючи висновок суду про відсутність факту протиправної бездіяльності відповідачів, відсутні правові підстави для зобов`язання вчинення дій.

Інші доводи та аргументи, наведені сторонами, судом не оцінюються, позаяк не впливають на предмет спору, а тому не мають значення для правильного вирішення судового спору по суті.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Враховуючи викладене, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, суд вважає, що відповідач діяв правомірно, у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи вимоги статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем, відсутні.

Керуючись статтями 9, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Г. Вєкуа