Справа № 420/21873/21
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2022-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №206 від 28.10.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
11.11.2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

1. Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 206 від 28.10.2021 р., про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

2. Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

У позові вказано, що позивач вважає наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №206 від 28.10.2021 року необґрунтованим та протиправним, оскільки він приймався без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення та стосуються справи.

З покликанням на положення п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у позові вказано, що позивач є громадянином Гвінеї та на даний момент не може повернутися до країни свою походження через обґрунтовані побоювання переслідування його на підставі політичних поглядів, переконань та діяльності його батька, оскільки він належить до опозиційної політичної сили.

Як стверджує позивач, інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань позивача.

Зважаючи на вищевикладене та покликаючись на положення п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач просить суд скасувати оскаржуване рішення.

Ухвалою від 16.11.2021 року Одеським окружним адміністративним судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст.262 КАС України.

Вказаною ухвалою судом також зобов`язано відповідача надати до суду належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача та наказу ГУ ДМС України в Одеській області №206 від 28.10.2021 року.

14.12.2021 року (вх. №70788/21) від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов та на виконання ухвали суду від 16.11.2021 року надійшла копія матеріалів особової справи №2021ОD0230 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, у відзиві на позовну заяву зазначено, що Головне управління ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи викладене, а також з покликанням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.10.2021 року, відповідач вказує, що рішення (наказ) ГУ ДМС України в Одеській області №206 від 28.10.2021 року приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Дослідивши матеріали, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Згідно матеріалів особової справи №2021ОD0230 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 08.10.2021 року звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №232.

Так, позивач є громадянином Республіки Гвінея (далі також ОСОБА_2 ), уродженцем м. Канакрі (Республіка Гвінея). За національністю гвінеєць, за етнічною належністю - малінке, за віросповіданням сповідує іслам. Рідна мова французька. За сімейним станом неодружений.

Матхі ОСОБА_3 має неповну вищу освіту. Середню освіту здобув у м. Канакрі (Гвінея) протягом 1999-2010 років. З 2010 по 2014 роки навчався у ліцеї у м.Канакрі (Гвінея). Вищу освіту здобував у м. Канакрі (Гвінея) в університеті «Сомфонія» у період 2014-2017 роки, та на території України в Маріупольському гуманітарному університеті в 2020-2021 роках (підготовчий факультет), навчання не закінчив. На період навчання позивач проживав на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання.

Матхі ОСОБА_3 в Україні працює з 06.2021 на Привозі.

Судом встановлено, що щодо позивача 18.10.2021 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, в анкеті зазначено, що ОСОБА_1 вперше виїхав з Республіки Гвінея 13.01.2020 року авіарейсом Канакрі (Гвінея) Київ (Україна) через Стамбул (Туреччина) легально на підставі візи серії (М)Y 05128111, отриманої в м.Дакар (Сенегал). Протягом 01.2020-06.2021 навчався виші, однак після закінчення підготовчого факультету більше нічим не займався. Вказано, що через втрату зв`язку з батьком 11.2020 не бажає повертатись на батьківщину. Зазначено, що через свою політичну діяльність батько позивача вимушений втекти до Сенегалу (зі слів тітки), та що батько позивача був членом політичної партії, назви якої позивач не знає, агітував за неї. Про політичну діяльність батька позивач дізнався з його фотографій на парламентських виборах у 2018 році та президентських виборах у 2015 та 2020 роках. Також у 2015 році позивач помітив, що батько займається політикою, але їм заборонив «лізти» у політичні питання. У м.Конакрі були щотижневі збори, на яких батько позивача займав активну політичну позицію

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, 28.10.2021 року відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом, в ході якої ОСОБА_1 , зокрема, повідомив, що у випадку повернення до Гвінеї, зі слів тітки йому загрожуватиме арешт та тортури з метою використання в якості важеля впливу на дії його батька з метою повернення останнього на батьківщину. Також зазначив, що його батька арештовували три рази, але щоразу через тиждень відпускали (1-2020, 2-2016, 3-2020).

28.10.2021 року відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетування та протоколів співбесіди із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи, дослідженої інформації по країні походження, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні, у якому зазначено, що заява громадянина Гвінеї ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, у висновку вказано, що з матеріалів особової справи спостерігається, що позивачем не було надано відомостей або доказів про його утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VІ. В ході розгляду заяви, фігурантом не було надано аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у переслідуваннях і наявності загрози його життю, здоров`ю чи можливість застосування по відношенню до нього жодного фізичного насилля.

Крім того, зазначено у висновку, за матеріалами особової справи шукача захисту спостерігаються розбіжності у твердженнях, які заявник використовував задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту, проте в свою чергу, це посилення спотворює його історію та вказує на зловживання процедурою набуття міжнародного захисту:

- територіальний підрозділ ДМС зазначає, що у відповідності до пояснень заявника, його батька неможливо визначити як активного члена політичної партії, оскільки вся інформація базується на особистих допущеннях заявника;

- невизначеним залишається питання, членом якої саме партії був батько фігуранта. В ході процедури, фігурант зазначив, що батько був членом партії «P.E.D.N.», яка є офіційною та діючою. Розшифровки назви партії, фігурантом не було зазначено. Інформацією по країні походження серед офіційних діючих політичних партій, існування політичної партії «P.E.D.N.» не знайшло свого підтвердження;

- особою було вказано різні періоди, щодо вступу батьком до цієї партії: на початку процедури вказавши - 2015 рік, коли фігурант вперше помітив, що батько займається політичними питаннями. Жодного підтвердження власним здогадкам фігурантом надано не було. При подальшому опитуванні повідомив 2010 рік та зазначив, що саме в цей період батько особисто повідомив про вступ до політичної партії «P.E.D.N.» та наміри займатись політичними питаннями;

- щодо періодів, коли батько фігуранта проводив «агітації» партії «P.E.D.N.» серед населення м. Конакрі (район Мадіма): на початку процедури вказавши 2015, 2018 та 2020 роки, при подальшому опитування повідомив - 2009, 2010 та 2015 роки;

- щодо активної позиції батька фігуранта на президентських виборах в Гвінеї в 2020 році, зазначене твердження фігуранта вважається сумнівним, оскільки парламентські вибори відбувались - 03.2020 року, а президентські вибори - 10.2020 року, фігурант жодним чином не мав змоги бачити фотографію батька на світлинах передвиборчих агітацій в Гвінеї, враховуючи, що з 01.2020 року фігурант безвиїзно проживає на території України;

- щодо перебування батька у політичному розшуку, як результат упередженого ставлення владою Гвінеї, в ході опитування фігурант зазначив про відсутність такого відносно батька, як наслідок його політичної діяльності;

- не знайшли свого підтвердження побоювання заявника про ймовірні погрози та страх опинитися під переслідуванням владою Батьківщини через минулу політичну діяльність батька;

- фігурант не має жодного відношення до політичної спільноти Гвінеї та не був учасником конфліктів на політичному ґрунті, мав змогу безперешкодно проживати та переміщуватись територією Гвінеї;

- приймаючи до уваги, що наразі на території Гвінеї проживають наступні близькі родичі заявника, а саме - сестра та тітка у м. Конакрі, брат та дядько у м. Койа, за результатами опитування особи не встановлено фактів переслідування його родичів на території країни громадянської належності, наразі їх життю нічого не загрожує - вони не зазнають пригнічень, погроз, переслідувань, фактів фізичного насилля та будь-які проблеми станом на жовтень 2021 року відсутні. Також, відсутня дискримінація у реалізації загальних прав;

- щодо нинішнього місяця проживання батька, заявник також надавав нечіткі пояснення. Так, на початку процедури вказавши вимушене вислання до Сенегалу, при подальшому опитування повідомив, що батько тікав з країни громадянської належності рятуючи своє життя, а згодом запевнивши, що той залишив територію свої країни із власної волі;

- не знайшли свого підтвердження твердження заявника, про арешти, порушення прав і свобод, які здійснюються владою країни відносно чоловічого населення Гвінеї;

- шукач захисту чітко зазначив, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи. Додатково, він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, пов`язаними із расовою, національною, релігійною належністю та політичними поглядами;

- з особової справи спостерігається, що заявник не перебував ані в офіційному, ані у внутрішньому розшуку на території Гвінеї. Додатково, він не був причетний до насильницьких викрадень, а після виїзду за межі Батьківщини та на момент звернення за міжнародним захистом, заявника ніхто не розшукував

- перебуваючи на території країни громадянської належності, заявник 11.2019 року без перешкод відвідав столицю Сенегалу (м. Дакар), де звернувся до Посольства України в Сенегалі, задля оформлення візи для виїзду з метою навчання, та на території Сенегалу фігурант проживав протягом 3 місяців, йому особисто ніхто не погрожував, фізичного насилля або переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань - не зазнавав.

У висновку також зазначено, що шукач захисту починаючи з 25.08.2021 року перебував на території України у якості нелегального мігранта. Заявник вперше звернувся за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС із відповідною заявою лише у жовтні 2021 року, а не після втрачання підстави для подальшого перебування на території України в 08.2021 році, чим порушив норми українського законодавства.

Враховуючи вищезазначене, вказано у висновку, вбачається, що заявник звертається до територіального підрозділу ДМС лише з метою легалізувати власне перебування на території України, про що він неодноразово стверджує під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку зазначено, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Гвінеї з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом із тим, вказано у висновку, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

У висновку вказано, що територіальний підрозділ ДМС звертає увагу, що відмовляючи шукачеві захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначає, що заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші для цього підстави. Заява громадянина Гвінеї на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є очевидно необґрунтованою, за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та вважаю доцільним на підставі п.6 ст.8 вказаного Закону прийняти рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання ПРО визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.10.2021 року відповідачем прийнято наказ №206 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

28.10.2021 року відповідачем на підставі наказу №206 від 28.10.2021 року, на ім`я позивача складено повідомлення №5/1-637 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке ОСОБА_1 отримав 02.11.2021 року.

Не погодившись з наказом №206 від 28.10.2021 року, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, на переконання суду, є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила не повертатись в країну походження і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, наявна суперечливість у повідомлених позивачем обставинах, не надано жодного доказу щодо обставин, на які позивач покликався.

Щодо проблематики переслідувань позивача, суд, оцінюючи побоювання позивача з суб`єктивної сторони, зазначає, що такі побоювання мають бути переслідуваннями тільки за ознаками: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, які у позивача відсутні.

Суд вважає, що доводи позивача є надуманими та фактично мають на меті легалізувати перебування позивача на території України, про що сам позивач зазначає у анкеті та у протоколі співбесіди, оскільки жодних доказів на підтвердження наявності утиску його батька з підстав належності до політичної партії позивачем не надано.

При цьому, позивач також зазначив, що він ніколи не брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.

Позивач під час співбесіди також зазначав, що його не переслідували на батьківщині за ознаками раси, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, що йому особисто ніхто не погрожував.

Судом встановлено наявність суперечностей у доводах позивача на обґрунтування наявності підстав надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, зокрема:

- у протоколі співбесіди від 28.10.2021 позивач зазначив мету свого звернення легалізацію на території України та продовження навчання, та водночас вказує про неможливість повернення в країну громадянської належності через можливість його арешту та застосування до позивача тортур через політичну діяльність батька;

- мету добровільного виїзду з Гвінеї позивач зазначає навчання;

- у протоколі співбесіди від 28.10.2021 позивач зазначає, що обставини його побоювань повертатись у країну громадянської належності виникли 01.2021, у анкеті від 18.10.2021 позивач вказує, що не бажає повертатись через втрату 11.2020 зв`язку з батьком;

- у анкеті від 18.10.2021 позивач зазначає, що не знає назву партії, до складу якої входив його батько, а у протоколі співбесіди від 28.10.2021 вказує, що знає скорочене найменування політичної партії батька - PEDN, яка є офіційною діючою партією Гвінеї;

- у анкеті від 18.10.2021 позивач зазначає, що батько агітував за свою партію на парламентських виборах у 2018 році та президентських виборах у 2015 та 2020 роках. У протоколі співбесіди від 28.10.2021 позивач зазначає, що його батько агітував за свою політичну партію у 2009 році (парламентські вибори), у 2010 році (вибори президента) та у 2015 році (вибори президента);

- у анкеті від 18.10.2021 позивач зазначає, що про політичну діяльність свого батька дізнався з фотографій, зроблених на парламентських виборах у 2018 році та президентських виборах у 2015 та 2020 роках, а у протоколі співбесіди від 28.10.2021 вказує, що у 2010 році зібрав сім`ю та повідомив, що почав займатись політикою та є членом партії;

- у анкеті від 18.10.2021 позивач зазначає, що зв`язок з тіткою підтримує щонеділі, а у протоколі співбесіди від 28.10.2021 що востаннє з рідними спілкувався у вересні 2021 року;

- у анкеті від 18.10.2021 позивач зазначає, що прибув в Україну 14.01.2020, а у протоколі співбесіди від 28.10.2021 що прибув в Україну 05.02.2020;

- у протоколі співбесіди від 28.10.2021 позивач пов`язує свої побоювання повертатись у країну громадянської належності з тим, що зі слів тітки йому загрожуватиме арешт та тортури з метою використання його в якості важеля впливу на дії його батька з метою його повернення на батьківщину. Проте, позивач також зазначив, що у Республіці Гвінеї залишились проживати його тітка ОСОБА_4 , дядько ОСОБА_5 , сестра ОСОБА_6 та брат ОСОБА_7 , які не зазнають жодних переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи.

Суд зазначає, що ані до органу міграційної служби, ані до суду з боку позивача протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи не надано жодного доказу переслідування ОСОБА_1 чи його батька за конвенційними ознаками.

При вирішення даної адміністративної справи суд також враховує, що країну громадянської належності ОСОБА_1 востаннє покинув 13.01.2020 року та прибув в Україну 14.01.2020 року, при цьому до органу міграційної служби позивач звернувся лише 08.10.2021 року.

Факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом, в тому числі ставить під сумнів реальність загрози життю позивача з тих обставин, що ним були повідомлені та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише наміром легалізувати власне перебування на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

При цьому сам позивач зазначає, що звернувся до міграційного органу з метою легалізації власного перебування на території України.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у його заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Алжирі його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні постійного проживання, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Алжирі та перебуваючи поза її межами позивач та його родичі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому суд вважає необґрунтованими покликання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Гвінеї, оскільки інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічні висновки викладені у по справі Верховного Суду від 28.11.2018 року по справі №420/133/19.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, суд дійшов висновку, що Головним управлінням ДМС в Одеській області було вжито всіх заходів для встановлення обставин, за якими громадянин Республіки Гвінеї ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання йому статусу біженця та прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та воно прийняте, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, а тому суд не знаходить підстав для його скасування та задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним і скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 206 від 28.10.2021 р., про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, буд.44, м. Одеса, 65045, ).

Суддя С.М. Корой

.