Справа № 520/2759/21
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Головуючий І інстанції: Зоркіна Ю.В.

08 лютого 2022 р.Справа № 520/2759/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Курило Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Носаченка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В с т а н о в и в:
22.02.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- стягнути з військової частини № НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і розмірі 225722,88 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь 20000,00 грн. моральної шкоди за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 47 о/с від 09.07.2018 року він 10.07.2018 року виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення. Разом з тим, після часткового розрахунку виник спір про розміри належних позивачу сум грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у зв`язку з чим він звернувся до суду. Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року у справі № 520/10899/20, яке набрало законної сили 27.11.2020 року, його позов задоволено. Фактично виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій було здійснено 30.11.2020 року, що підтверджується випискою банку від 18.12.2020 року №R03GS9HDNUKP2HFI по картці/рахунку клієнта за період з 30.11.2020 року по 30.11.2020 року.

Позивач зазначає, що відповідачем допущено несвоєчасний розрахунок при звільненні, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , у відзиві відповідач військова частина НОМЕР_1 вказує, що грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, грошова компенсація за відпустки здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при звільненні з військової служби та за умови не використання їх військовослужбовцем, відповідно до п. 14 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Тобто, компенсація за невикористану додаткову відпустку не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.

Відповідач зазначає, що про безумовний обов`язок військових установ виплачувати військовослужбовцям при звільненні компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій сторонам по справі стало відомо лише з постанови Великої палати Верховного Суду від 21.08.2019 року по зразковій справі № 620/4218/18 та на день звільнення позивача з військової служби не було достатніх правових підстав для виплати такої компенсації.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 20 000 грн. відповідач вказує, що ОСОБА_1 не обґрунтував у чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. За таких обстави, слід відмовити позивачу у задоволенні вказаної вимоги.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволено частково.

Суд вийшов за межі позовних вимог.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у сумі 7249 (сім тисяч двісті сорок дев`ять) грн. 30 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у сумі 7249 (сім тисяч двісті сорок дев`ять) грн. 30 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча ) грн. 00 коп.

В іншій частині вимог позов залишено без задоволення.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено про те, що з урахуванням часу, протягом якого з позивачем не проведено розрахунку, розміру його грошового забезпечення до звільнення та враховуючи той факт, що сума компенсації перерахована відповідачем за рішенням суду, враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд приходить до висновку, що сума середнього заробітку у розмірі 225722.88 грн. є неспівмірною до суми, з якої, на думку позивача, прострочена виплата в день звільнення. Отже, з урахуванням ч. 5 ст. 242 КАС України, зважаючи на реальну суму боргу - 7249,30 грн., враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, суд доходить висновку про необхідність задоволення претензій заявника саме у межах суми боргу, тобто у розмірі - 7249,30 грн.

Разом з тим, позивачем жодним чином не обґрунтовано підстав для стягнення моральної шкоди, не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідачів по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача. Крім того, позивач не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 20000 грн.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить змінити судове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року в частині визначення розміру суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні та відмови у задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині визначення розміру суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні та відмови у задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що норми КЗпП України не містять норм про можливість зменшення розміру відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, позивач, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 24.03.2020 року у справі № 818/607/17 вважає, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідач просить залишити її без задоволення.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року скасувати та прийняти нове рішення по справі, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вбачається, що грошова компенсація за невикористану відпустку, як учасника бойових дій не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, а тому на неї не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

При цьому, відповідач вказує, що у разі звільнення з військової служби у військовослужбовця виникає право на грошову компенсацію відпустки, як учаснику бойових дій, яке реалізується шляхом подання відповідної заяви (рапорту) за місцем служби. Позивачем не надано суду доказів подання рапорту щодо виплати грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій під час звільнення, у зв`язку з чим у військової частини НОМЕР_1 не виникло правових підстав для виплати такої компенсації.

Разом з тим, відповідач зауважує, що позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском встановленого процесуальним законом місячного строку та ним не надано належних доказів, які б унеможливлювали або позбавляли його можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним адміністративним позовом.

Враховуючи відсутність поважних підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, відповідач вважає, що позов ОСОБА_1 належить залишити без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 підлягають частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді кулеметника та 16.02.2017 року отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 12.02.2017 року.

Згідно наказу командира військової частини № НОМЕР_1 № 47 о/с від 09.07.2018 року ОСОБА_1 виключений зі списків складу частини та знятий з усіх видів забезпечення з 10.07.2018 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року по справі № 520/10899/2020, що набрало законної сили 27.11.2020 року, задоволено в повному обсязі вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Так, судом рішенням визнана протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 року по 10.07.2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення 10.07.2018 року. Військова частина НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 року по 10.07.2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення 10.07.2018 року.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем 30.11.2020 року здійснено нарахування та виплату позивачеві грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 року по 10.07.2018 року в сумі 7.249.30 грн. (а.с.13).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 року № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами ст. 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 3 ст. 9 Закону України від 13.03.2014 року № 876-VII «Про Національну гвардію України» встановлено, що комплектування Національної гвардії України військовослужбовцями та проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження військової служби громадянами України в Національній гвардії України, що затверджується Президентом України.

Як убачається з Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС України від 15.03.2018 року № 200, зареєстровано в Мінюсті України 05.04.2018 року за № 405/31857, грошове забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України фактично виплачується у день їх звільнення.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, суму грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Отже, сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки військовослужбовця відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст. 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати грошового забезпечення на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену ст. 117 КЗпП України компенсацію.

Частина перша ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічну правову позицію було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року в справі № 821/1083/17.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, індексації тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у ст. ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, враховуючи, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку/грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч. 2 ст. 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Означений правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 11.02.2021 року по справі № 240/532/20.

Приписами ч.1 ст.123 КАС України унормовано, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч. 2 ст. 123 КАС України).

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 3 ст. 123 КАС України).

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, щовикладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 4 ст. 123 КАС України).

Матеріалами справи посвідчується той факт, що позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди 22.02.2021 року, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (30.11.2020 року, а.с. 13).

Колегія суддів зауважує, що звертаючись до суду першої інстанції позивач питання щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду не порушував. Заява позивача про поновлення означеного строку із зазначенням поважних причин пропуску такого строк до суду апеляційної інстанції також не надходила.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу (ч. 1 ст. 319 КАС України).

Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених ч. ч. 3 , 4 ст. 123 цього Кодексу.

Оскільки вимоги про відшкодування шкоди можуть бути заявлені в адміністративному позові одночасно з вимогою про вирішення публічно-правового спору, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки доводам апеляційної скарги позивача в частині вимог фактично про скасування судового рішення про відмову у задоволені його позовних вимог про стягнення з військової частини НОМЕР_1 суми у відшкодування моральної шкоди.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість вимог апеляційних скарг, скасування судового рішення з прийняттям нового судового рішення про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 .

При цьому колегія суддів зазначає, що положеннями ч. 4 ст. 240 КАС України визначено, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

З урахуванням прийнятого рішення, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки доводам апеляційної скарги позивача в частині вимог про зміну судового рішення в частині проведення розподілу судових витрат по справі.

Інші доводи апеляційних скарг означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain)серія A. 303-A; пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року - скасувати, з прийняттям нового судового рішення про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди без розгляду.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Курило

Постанова у повному обсязі складена і підписана 18 лютого 2022 року.