Справа № 420/14707/21
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенка А.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до 297 Комендатури охорони та обслуговування (м. Одеса) (65063, м. Одеса, вул. Італійський б-р, 3) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
Стислий зміст позовних вимог.
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до 297 Комендатури охорони та обслуговування (м. Одеса), в якому позивач, з урахуванням уточнень, просить суд:
- визнати протиправними дії 297 Комендатура охорони та обслуговування (м. Одеса) щодо відмови у листі від 11.02.2021 року вих. №350/174/29/3/15 у не нарахуванні та виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби середнього заробітку, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, за період з 22.08.2018 року по день фактичної виплати як учаснику бойових дій грошової компенсації в розмірі 30 662,80 грн. за невикористані календарні дні додаткових відпусток за період 2016-2018 роки;
- зобов`язати 297 Комендатуру охорони та обслуговування (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 за період з 22.08.2018 року по день фактичної виплати як учаснику бойових дій грошової компенсації в розмірі 30 662,80 грн. за невикористані календарні дні додаткових відпусток за період 2016-2018 роки.
Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №420/5986/19 позивач отримав грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій за період з 2016- 2018 роки у розмірі 30 662,80 грн. після чого звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.08.2018 року по день фактичного розрахунку. Однак, листом відповідач відмовив у виплаті середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
13.12.2021 року за вх. № 70304/21 від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №420/5986/19 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.08.2018 року. 23.03.2020 року 297 Комендатурою охорони та обслуговування (м. Одеса) нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016- 2018 роки у розмірі 30 662,80 грн. компенсація була виплачена не в день фактичного звільнення позивача через специфічний порядок фінансування всіх військових частин, які не є розпорядниками бюджетних коштів. Відповідач вказує, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Однак, позивач цього не врахував, посилаючись на приписи статей 116, 117 КЗпП України та вимагаючи стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги під час прийняття на військову службу за контрактом та індексації грошового забезпечення.
13.12.2021 року за вх. №70306/21 від 297 Комендатури охорони та обслуговування (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що абзацом третім пункту 242 Положення № 1153/2008 визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Таким чином, у військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідно часу. Тобто механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби спеціальним законодавством передбачений, цей механізм має свої відмінності, а тому доводи Позивача про неврегульованість спеціальним законом вказаного питання є безпідставними. Звертають увагу суду на те, що Позивач своїм правом, передбаченим абзацом 3 пункту 242 Положення № 1153/2008, не скористався.
Заяви чи клопотання від сторін.
13.12.2021 року за вх.№ 70303/21 від представника військової частини НОМЕР_1 надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
13.12.2021 року за вх.№ 70305/21 від представника 297 Комендатури охорони та обслуговування (м. Одеса) надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
21.12.2021 року за вх. №ЕП/36999/21 від представника відповідачів надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
21.12.2021 року за вх. №72570/21 від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача.
Процесуальні дії вчинені судом.
Ухвалою суду від 11.11.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України.
Ухвалою суду від 14.12.2021 року вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.12.2021 року о 14:00 год.
21.12.2021 року відкладено розгляд справи на 20.01.2022 року на 11.00 год.
20.01.2022 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.02.2022 року о 12.00 год.
01.02.2022 року в судове засідання учасники справи не прибули, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно, що підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи.
Згідно ч.1 ст.205 КАСУ неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно ч.9 ст.205 КАСУ якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.
Обставини справи.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2018 року № 206 (по стройовій частині) був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення в зв`язку зі звільненням з військової служби в запас за підпунктом «к» пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Позивач після звільнення з військової служби звернувся до військової частини щодо виплати йому компенсації за невикористану додаткову відпустку за період 2016-2018 роки передбачену ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яку він не використав та не отримав при звільненні компенсацію за невикористані дні вказаної відпустки.
Листом військової частини від 16.09.2019 року за №350/174/29/252 позивача повідомлено з посиланням на п.19 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що при звільнені з військової служби грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток не виплачується.
Вважаючи відмову протиправною позивач оскаржив її у суді.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №420/5986/19 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.08.2018 року.
23.03.2020 року 297 Комендатурою охорони та обслуговування (м. Одеса) на виконання рішення суду нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016-2018 роки у розмірі 30 662,80 грн.
18.01.2021 року позивач звернувся до 297 комендатури охорони та обслуговування із заявою щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.08.2018 року по день фактичного розрахунку.
Листом від 11.02.2021 року № 350/174/29/3/15 297 комендатура охорони та обслуговування повідомила позивача, що при звільненні позивачу не виплачувалась грошова компенсація за невикористану соціальну відпустку, як учаснику бойових дій у зв`язку з тим, що рапорт до військової частини НОМЕР_1 не надавався для надання відпустки або виплату грошової компенсації на день звільнення. Нарахування та виплата середнього заробітку законодавством для військовослужбовців не передбачено.
30.03.2021 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.08.2018 року по день фактичного розрахунку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.
Листом від 22.04.2021 року № 350/174/29/138 військова частина повідомила позивача, що у зв`язку з організаційними заходами відповідно спільних директив Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 28.12.2019 року № Д-322/1/12дск, від 11.01.2020 року №Д-322/1/1 у військовій частині НОМЕР_1 було розформовано фінансово-економічне відділення та з 01 січня 2020 року військова частина НОМЕР_1 не є розпорядником коштів третього рівня. Відповідно до рішення фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2019 року №350/147/1/4716, з 01.01.2020 року військова частина НОМЕР_1 знаходиться на фінансовому забезпеченні у 297 комендатурі охорони та обслуговування (), м. Одеса. Розрахункові відомості грошового забезпечення військовослужбовців заробітної плати працівників військової частини НОМЕР_1 за період з 2005 по 2016 роки здані до Одеського територіального архівного відділу Галузевого Державного Архіву Міністерства оборони України, за період з 2017 по 2019 роки передано згідно акту до 297 комендатури охорони та обслуговування (), м. Одеси, як правонаступнику військової частини НОМЕР_1 з фінансових питань.
Джерела права й акти їх застосування.
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «;Про Збройні Сили України», «;Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Висновки суду.
Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 сформулювала такі висновки:
- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року №810/451/17.
Так, судом встановлено, що в день звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивача звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 22.08.2018 року, а виплату коштів на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №420/5986/19 здійснено лише 23.03.2020 року.
Тобто, лише 23.03.2020 року на виконання рішення суду здійснено виплати на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій у розмірі 30 662,80 грн.
За встановлених обставин справи, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати на підставі статті 117 КЗпП України.
При цьому суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, за положеннями якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.
З аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
В даному випадку, вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 31 жовтня 2019 року (справа № 825/598/17).
Суд зазначає, що нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку, зважаючи на правову позицію Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19, здійснюється з урахуванням принципу співмірності.
З огляду на вищевказане, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 132, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до 297 Комендатури охорони та обслуговування (м. Одеса) (65063, м. Одеса, вул. Італійський б-р, 3) задовольнити.
Визнати протиправними дії 297 Комендатура охорони та обслуговування (м. Одеса) щодо відмови нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, за період з 22.08.2018 року по 23.03.2020 року.
Зобов`язати 297 Комендатуру охорони та обслуговування (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, за період з 22.08.2018 року по 23.03.2020 року.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.
Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Бутенко А.В.