Справа № 420/20857/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (; вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028) про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

02 листопада 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якій позивачка просить суд:

визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи на території самопроголошеної невизнаної держави (Придністров`я) з 01.06.1991р. по 12.06.1992 р.; з 22.06.1992 р. по 26.02.2001р.; з 27.07.2001р. по 29.08.2001р.; з 01.12.2002р. по 20.08.2003 р. згідно трудової книжки НОМЕР_2 протиправною;

скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 33 від 16.06.2021 р. Про відмову у призначенні пенсії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивача періодів роботи на території самопроголошеної невизнаної держави (Придністров`я) з 01.06.1991р. по 12.06.1992 р.; з 22.06.1992 р. по 26.02.2001р.; з 27.07.2001р. по 29.08.2001р.; з 01.12.2002р. по 20.08.2003 р. згідно трудової книжки НОМЕР_2 .

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/20857/21 о 12:25:42 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 року залучено до участі у справі у якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (; вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028), розгляд справи розпочато спочатку.

В обґрунтування вимог позову позивачка зазначає, що після досягнення нею пенсійного віку, що надає їй право на призначення пенсії за віком, позивач звернулася із відповідною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Рішенням відповідача ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю достатнього страхового стажу. Позивач із вказаним не погоджується та вказує, що в першу чергу періоди роботи мають враховуватись на підставі даних трудової книжки. Також зазначено, що Головним управлінням не вчинено дій щодо підтвердження наявних у трудовій книжці записів, а вказані у рішенні підстави для неврахування періодів страхового стажу не можуть ставитись у провину позивачки.

24.11.2021 року за вх.№ЕП/33202/21 від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своєї позиції представник вказує, що згідно встановлених недоліків оформлення трудової книжки окремі періоди роботи до страхового стажу не зараховано, відсутні також підтверджуючі ці періоди документи відповідних підприємств, а тому стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за віком, є недостатнім, що і слугувало підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

11.01.2022 року за вх.№ЕС/126/22 від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області надійшов відзив на позовну заяву, обґрунтований тим, що уточнюючі документи для підтвердження періодів трудового стажу до пенсійного органу не надані, що свідчить про обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виповнилось 60 років (а.с.8).

Позивачка звернулась з заявою від 09.06.2021 р. № 767 до Відділу обслуговування громадян №17 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з приводу призначення пенсії за віком. До заяви, крім інших документів, позивачка додала Трудову книжку НОМЕР_3 .

Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду Українив Рівненській області № 33 від 16.06.2021 р. лист вих. № 3639/03-16 від 16.06.2021р. було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

У рішенні про відмову було зазначено, що необхідний страховий стаж, передбачений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 28 років.

Страховий стаж ОСОБА_1 становить на день звернення за підрахунками ПФУ - 22 роки 8 місяців 1 день.

В трудовій книжці, які відображають вказані періоди праці, до страхового стажу не зараховано:

- період 01.06.1991р. по 12.06.1992 р., зазначений в трудовій книжці, оскільки заповнення даної трудової книжки не відповідає Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, чинної на дату заповнення трудової книжки, зокрема, відсутня назва підприємства, нечитабельна печатка;

- період з 22.06.1992р. по 26.02.2001р. оскільки в даному записі зазначена стаття неіснуючої держави (Придністров`я) КзОТ МССР, печатка нечитабельна;

період з 27.07.2001р. по 29.08.2001р. оскільки в даному записі відсутня інформація про отримання допомоги по безробіттю, присвоєно статус безробітного;

період з 01.12.2002р. по 20.08.2003р., оскільки в записі про звільнення не зазначена стаття КзОТ держави, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах в установах і організаціях.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням та тим, що спірні періоди не було включено до страхового стажу, позивач звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст.26 ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058 (зі змінами) Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

У відповідності до частин 4, 5 цієї ж статті у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Починаючи з 1 січня 2028 року, у разі наявності 40 і більше календарних років страхового стажу, пенсія за віком призначається незалежно від віку.

Згідно ч.1, 2 ст.24 Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії трудової книжки позивачки НОМЕР_3 (а.с.13-16), позивачка перебувала на наступних роботах та посадах у спірних періодах:

період 01.06.1991р. по 12.06.1992 р. прийнята на роботу оператора лінії «Г2С-І» та звільнена за власним бажанням (зворотній бік а.с.14);

період з 22.06.1992р. по 26.02.2001р. посада екоконсультанта в транспортному цеху, звільнена у зв`язку із ліквідацією підприємства (а.с.14);

період з 27.07.2001р. по 29.08.2001р. перебувала на обліку у Центрі зайнятості, мала статус безробітного;

період з 01.12.2002р. по 20.08.2003р. прийнята на роботу до Мебельної фабрики (а.с.14).

Суд встановив, що в основу оскаржуваного рішення Головним управлінням покладено відсутність достатнього страхового стажу.

До страхового та пільгового стажу не враховано періоди роботи:

- період 01.06.1991р. по 12.06.1992 р., зазначений в трудовій книжці, оскільки заповнення даної трудової книжки не відповідає Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, чинної на дату заповнення трудової книжки, зокрема, відсутня назва підприємства, нечитабельна печатка;

- період з 22.06.1992р. по 26.02.2001р. оскільки в даному записі зазначена стаття неіснуючої держави (Придністров`я) КзОТ МССР, печатка нечитабельна;

- період з 27.07.2001р. по 29.08.2001р. оскільки в даному записі відсутня інформація про отримання допомоги по безробіттю, присвоєно статус безробітного;

- період з 01.12.2002р. по 20.08.2003р., оскільки в записі про звільнення не зазначена стаття КзОТ держави, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах в установах і організаціях.

Згідно зі ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п. 1, п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12.06.1993 року, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

За відсутності її або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, а також архівними установами.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Суд звертає увагу, що положення Постанови вказують на пріоритет пенсіонера в отриманні підтверджуючих документів про трудовий стаж, водночас це не виключає можливості пенсійного органу здійснити відповідний пошук документів на підтвердження заявлених у трудовій книжці періодів.

Крім цього, пенсійним органом не проведено роботу щодо виклику свідків, не залучено відповідних осіб, не роз`яснено у спірному рішенні причину незастосування такого способу підтвердження спірних трудових періодів.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.11 Інструкції передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Відповідно до п. 2.12 Інструкції після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Поряд із цим, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку а загальних підставах, відтак суд не погоджується із діями відповідача щодо неврахування трудового стажу позивачки вказаного у її трудовій книжці, з підстав того, що вона заповнена з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок (відсутність на першій сторінці печатки підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка).

Наведене вище узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеного у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач виносячи оскаржуване рішення не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Вказані пенсійним органом підстави відмови носять суто формальний характер та не несуть змістовного навантаження в контексті того, чому наявні написи не вказують на фактичне перебування позивачки на заявлених роботах. На переконання суду, підставою для неврахування періоду роботи може бути лише встановлений факт того, що особа не працювала або не перебувала на посаді у спірному періоді, тоді як у досліджуваних правовідносинах такий факт не встановлено, а припущено. Таке рішення пенсійного органу не є обґрунтованим, адже не базується на документально встановлених обставинах.

Вказане свідчить про необґрунтованість та непослідовність дій пенсійного органу при вирішенні питання про призначення пенсії позивача та визначення її розміру, на підставі чого суд дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 33 від 16.06.2021р. «Про відмову у призначенні пенсії».

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За результатом судового розгляду судом встановлено, що відповідачем не проведено всіх дій для перевірки спірних періодів роботи позивачки, що призвело до передчасного та необґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення пенсії.

Тому суд вважає, що належним способом захисту порушених прав є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області вчинити дії щодо повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.06.2021 р. № 767 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи, що відповідачем не обґрунтована правомірність свого рішення, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а доводи відповідача суд відхиляє з наведених вище підстав.

При цьому, неврахування спірних періодів іншим відповідачем фактично відтворено в оскаржуваному рішенні, а тому додатково визнавати такі дії протиправними суд не вбачає підстав.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. (а.с.7), ці витрати покладаються на відповідача, тому суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судових витрат зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім)грн. на підставі ч.1 ст.139 КАС України., оскільки саме цей відповідач прийняв протиправне рішення про відмову у призначенні пенсії.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-263, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (; вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028) про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 33 від 16.06.2021р. «Про відмову у призначенні пенсії» ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вчинити дії щодо повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.06.2021 р. № 767 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у судовому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне рішення складено та підписано суддею 14.02.2022р. у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді з 11.01.2022р. та підвищенням кваліфікації в НШС України з 07.02.2022р. по 11.02.2022р.

Суддя М.М. Аракелян