Справа № 640/20633/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року м. Київ № 640/20633/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 до Офісу Генерального прокурора (далі по тексту - відповідач), адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, в якій позивач просить стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 25 грудня 2019 року по день фактичного розрахунку - 09 червня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що вона з 2007 року працювала в органах прокуратури України на різних прокурорських посадах у тому числі у прокуратурі Печерського району міста Києва, прокуратурі міста Києва, Генеральній прокуратурі України.

19 листопада 2019 року на підставі наказу Генерального прокурора №1599ц позивача призначено на посаду начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора №2158ц від 21 грудня 2019 року позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24 грудня 2019 року та зобов`язано Департамент планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу усі належні виплати при звільненні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року у справі №640/827/20 позивача, у тому числі, поновлено у органах прокуратури України в Офісі Генерального прокурора на посаді рівнозначній посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України з 24 грудня 2019 року та стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 1 431 546,48 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року скасовано рішення суду в частині відмови у стягненні на користь позивача вихідної допомоги при звільненні та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 34015,15 грн, а також змінено рішення суду та поновлено на посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України.

25 червня 2021 року позивач дізналась про виконання Офісом Генерального прокурора рішення суду в частині виплати їй вихідної допомоги при звільненні.

Вважаючи, що відповідачем порушено строки виплати всіх належних сум при звільненні, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що на момент звільнення позивача з органів прокуратури у грудні 2019 року та невиплати вихідної допомоги при звільненні відповідач керувався правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 31 січня 2018 року №820/1119/16.

При цьому, представник відповідача наголосив й на тому, що позивача було поновлено на займаній посаді на підставі рішення суду, яким у тому числі стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, а тому стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні призведе до подвійного стягнення середнього заробітку.

Також, обгрунтовуючи заперечення проти позову, представник також послався й на підстави звільнення позивача з посади в органах прокуратури та на підстави невиплати вихідної допомоги при звільненні.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій остання послалась на аналогічні обставини тим, що зазначені в позовній заяві, а також зазначила, що обставини проходження нею атестації та підстави невиплати вихідної допомоги не є предметом спору у даній адміністративній справі.

Більш того, позивач послалась на те, що правова природа стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, а тому, на переконання позивача, твердження представника відповідача щодо подвійного стягнення середнього заробітку є безпідставними та необгрунтованими.

У додаткових письмових поясненнях позивач послалась на судову практику з приводу вирішення аналогічних спорів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року закрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання 09 листопада 2021 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, пославшись на аналогічні обставини тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з`явилась, хоча і була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, надала суду письмову заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю.

З урахуванням викладеного та зважаючи на згоду представника відповідача, достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи, у судовому засіданні 09 листопада 2021 року судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року у справі №640/827/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича, Другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а саме,

- визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії №2 за №31 від 13 грудня 2019 року про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації;

- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора №2158ц від 21 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України та органів прокуратури;

- поновлено ОСОБА_1 у органах прокуратури України в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України, з 24 грудня 2019 року.

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 24 грудня 2019 року по день ухвалення рішення у справі у розмірі 1 431 546,48 грн;

- в іншій частині адміністративного позову відмовлено;

- допущено негайне виконання судового рішення в частині зобов`язання Офісу Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України, з 24 грудня 2019 року та органах прокуратури та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 34 015,15 грн., з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, а саме,

- рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення: стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу в розмірі 34 015 (тридцять чотири тисячі п`ятнадцять) грн. 15 коп;

- апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора задоволена частково, а саме, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року змінено, четвертий абзац резолютивної частини викладено у наступній редакції: "Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року.".

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі №640/827/20 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі № 640/827/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99941120).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки Державної казначейської служби України від 24 червня 2021 року №5-12/12755 позивача повідомлено про те, що 09 червня 2021 року меморіальним ордером №163769122 казначейство здійснило безспірне списання коштів з рахунку Офісу Генерального прокурора на виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №640/827/20, у тому числі, вихідної допомоги на розрахунковий рахунок позивача в сумі 27382,19 грн.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з положеннями частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Слід наголосити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів прокуратури, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на спірні правовідносини.

Саме такої позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19.

Як вже було зазначено судом, статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Згідно частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Суд зауважує, що частина 1 статті 117 Кодексу законів про працю України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Наведене свідчить, що обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України виникає у роботодавця у разі не проведення зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення. Важливо відмітити, що при вирішенні питання можливості застосування статті 117 Кодексу законів про працю України, обов`язково має досліджуватися вина роботодавця.

Так, судом встановлено та не спростовано відповідачем, останнім при звільненні позивача з 24 грудня 2019 року не нараховано та не виплачено усі належні їй до виплати суми, зокрема, не нараховано та не виплачено вихідну допомогу при звільненні у розмірі 34015,15 грн.

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, починаючи з 25 грудня 2019 року (наступний день після звільнення) по 08 червня 2019 року (день, що передує дню виплату вихідної допомоги).

Водночас, стосовно доводів відповідача про подвійне стягнення середнього заробітку, суд зазначає, що за своєю суттю і призначенням вихідна допомога при звільненні і середній заробіток, стягнення/виплату якого передбачено статтями 117, 235 Кодексу законів про працю України є різними виплатами, адже мають різну правову природу. В контексті спірних правовідносин суд зазначає, що стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України є своєрідною відповідальністю відповідача за невиплату вихідної допомоги (під час звільнення). Водночас вихідна допомога розглядається як гарантія (у грошовій формі) працівникові, звільненому з об`єктивних причин.

Саме також правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 11 серпня 2021 року у справі №640/9375/20.

Так, Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № (далі по тексту - Порядок №100).

Згідно з пунктом 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 10 Порядку №100, зокрема, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Наведений пункт Порядку №100 виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1213 від 09 грудня 2020 року, яка набрала чинності 12 грудня 2020 року.

Посадовий оклад позивача відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31 травня 2012 року № 505 на час звільнення становив 8940 грн.

16 січня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України "Про умови оплати праці прокурорів" від 11 грудня 2019 року № 1155, відповідно до умов якої посадовий оклад начальника відділу у складі структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора складає 36 018 грн. (постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України №55 від 02 червня 2021 року).

Згідно довідки Офісу Генерального прокурора від 15 вересня 2021 року №21-680зп, сума середньоденної заробітної плати позивача складає 1582,10 грн, а розмір середньої заробітної плати становить 34015,15 грн.

В свою чергу, слід зазначити, що з урахуванням положень пункту 10 Порядку №100, при розрахунку середньої заробітної плати позивача з 16 січня 2020 року по 12 грудня 2020 року слід застосовувати коефіцієнт підвищення у розмірі 4,029 (36018/8940).

Оскільки у період з 25 грудня 2019 року по 15 січня 2020 року включно мало місце 12 робочих днів (3 робочих дні у грудні 2019 року, 9 робочих днів у січні 2020 року), за період з 16 січня 2020 року по 11 грудня 2020 року (12 робочих днів у січні 2020 року, 20 робочих днів у лютому 2020 року, 21 робочий день у березні 2020 року, 21 робочий день у квітні 2020 року, 19 робочих днів у травні 2020 року, 20 робочих днів у червні 2020 року, 23 робочих днів у липні 2020 року, 20 робочих днів у серпні 2020 року, 22 робочих днів у вересні 2020 року, 21 робочий день у жовтні 2020 року, 21 робочий день у листопаді 2020 року, 9 робочих днів у грудні 2020 року) - 229 робочих днів, а з 12 грудня 2020 року по 09 червня 2021 року (13 робочих днів у грудні 2020 року, 19 робочих днів у січні 2021 року, 20 робочих днів у лютому 2021 року, 22 робочий день у березні 2021 року, 22 робочий день у квітні 2021 року, 18 робочих днів у травні 2021 року, 7 робочих днів у червні 2021 року) - 121 робочий день, то результат розрахунку середнього заробітку за період з 25 грудня 2019 року по 09 червня 2021 року становить 1 670 129,63 грн за 362 робочих дні, який слід розраховувати таким чином:

- у період з 25 грудня 2019 року по 15 січня 2020 року - 18 985,20 грн (1582,10 грн*12);

- у період з 16 січня 2020 року по 11 грудня 2020 року - 1 459 710,33 грн (1582,10 грн*229 (робочі дні) *4,029 (коефіцієнт підвищення));

- у період з 12 грудня 2020 року по 09 червня 2021 року - 191 434,10 грн (1582,10 грн*1582,10 грн).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 821/2093/16, Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Судом враховується, що позивачем надано докази сплати спірної суми вихідної допомоги 09 червня 2021 року.

У зв`язку із цим, враховуючи, що відповідачем порушено строки виплати вихідної допомоги у розмірі 34015,15 грн з 25 грудня 2019 року по 09 червня 2021 року, що становить 363 робочих днів, а розрахований розмір середнього заробітку складає 1 671 711,73 грн, що є непропорційним до розміру невиплаченої суми, тому суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

При обранні способу зменшення заробітку, суд враховує, що при звільненні позивачу було нараховано та виплачено 156151,80 грн, що підтверджується розрахунковим листом за грудень 2019 року, проте з урахуванням виплати вихідної допомоги у розмірі 34015,15 грн до виплати належало 190166,80 грн (156151,80+ 34015,15). Тому, частка протиправно невиплачених позивачу коштів становить 17,9% (34015,15/ 190166,80*100).

Відтак, враховуючи вказані вище Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що до стягнення позивачу належить 298 953,20 грн (17,9% від 1 670 129,63 грн).

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 30 липня 2021 року № 262210012 позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір на загальну суму 11350,00 грн.

Таким чином, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 2989,53 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 25 грудня 2019 року по 09 червня 2021 року у розмірі 298 953,20 грн (двісті дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят три гривні 20 копійок).

3. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2989,53 грн (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 53 копійки).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник