Справа № 640/8571/21
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8571/21 Суддя першої інстанції: Аверкова В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Чаку Є.В.,

за участю секретаря - Ворони Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Телецького Є.В. від 26 лютого 2021 року № 69-о/с про звільнення з посади слідчого першого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управлення Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві;

- поновити на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про витребування доказів, які є важливими для правильного вирішення справи. Також позивач зазначає, що в основу рішення суду від 13 жовтня 2021 року покладені висновки щодо обставин, які не були спірними та посилання на які були відсутні в адміністративному позову. Натомість належну оцінку доводам, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суд першої інстанції не надав.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду від 13 жовтня 2021 року є законним і обґрунтованим, а також відповідає практиці вирішення подібних спорів Верховним Судом. Також відповідач зазначає, що докази, які просить витребувати позивач, не мають правового значення для вирішення цього спору.

Ухвалою суду від 20 січня 2022 року, що занесена до протоколу судового засідання й окремим документом не викладалася, у Державного бюро розслідувань було витребувано належним чином засвідчені копії наказу Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 196дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві», наказу Державного бюро розслідувань від 30 грудня 2020 року № 303дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань», наказу Державного бюро розслідувань, яким затверджено перелік посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу (у редакції, що діяла у період з 25 січня до 26 лютого 2021 року).

Листом від 04 лютого 2022 року № 123/10-11/22дск Державне бюро розслідувань надіслало запитувані докази.

Відповідач звернувся до суду із клопотанням про врахування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 29 грудня 2021 року у справі № 420/3825/20.

Під час судового засідання представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги та просила суд відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року - без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві від 22 листопада 2018 року № 34о/с ОСОБА_1 було призначено на посаду слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві як обрану за конкурсом в порядку переведення з Прокуратури Київської області. Зазначеним наказом також взято до відома, що ОСОБА_1 присвоєно 14 ранг державного службовця.

Наказом Державного бюро розслідувань від 27 травня 2019 року № 135-ос позивачу присвоєно 7 ранг державного службовця як такій, що пройшла випробування та має класний чин юриста 1 класу.

На час прийняття позивача на службу, положеннями ст. 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» було визначено, що Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набув чинності 27 грудня 2019 року, було внесено зміни, зокрема до ст. 1 вказаного Закону та визначено, що Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» було затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року № 581 було затверджено структуру та штатну чисельність територіальних управілінь Державного бюро розслідувань, зокрема Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві зі штатною чисельністю 152 штатних одиниці.

Також наказом Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 196дск було затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, яким, зокрема, виведено зі штатного розпису Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), які введено в дію з 01 лютого 2021 року. Наказом Державного бюро розслідувань від 30 грудня 2020 року № 303дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» змінено дату введення в дію змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві з 01 лютого 2021 року на 01 березня 2021 року.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві від 20 жовтня 2020 року № 155 було доручено сектору кадрової роботи та державної служби попередити працівників, посади яких скорочуються, про наступне вивільнення.

ОСОБА_1 25 січня 2021 року було вручено попередження від 25 січня 2021 року № 11-1323/12-21 про наступне звільнення з посади державної служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою вихідної допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві від 26 лютого 2021 року № 69-о/с позивача було звільнено з посади слідчого Першого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управлення Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві з 01 березня 2021 року.

Не погоджуючись із наказом про звільнення з державної служби, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок реалізації положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» та Указу Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 фактично відбулися організаційні зміни Державного бюро розслідувань шляхом віднесення його до державного правоохоронного органу із створенням нової структури шляхом реорганізації державного органу.

Суд першої інстанції зазначив, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення врегульована положеннями Закону України «Про державну службу». При цьому ст. 87 вказаного Закону пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише із скороченням чисельності або штату державних службовців, а й із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Водночас на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Матеріально-правовою підставою для винесення наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві від 26 лютого 2021 року № 69-о/с стали п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Зазначені норми права передбачають, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Фактичною підставою припинення державної служби ОСОБА_1 та звільнення із займаної посади стало скорочення посади слідчого Першого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управлення Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, яку вона обіймала.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом, ОСОБА_1 обґрунтувала свої вимоги тим, що зміни штатного розпису Територіального управлення Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, які відбулися в кінці 2020 року та в результаті яких її звільнено з посади, не були реальними. Позивач наголошувала на тому, що кількість, обсяг повноважень та функції структурних підрозділів та посад слідчих фактично не змінилися, а зміни штатного розпису були спрямовані лише на штучне створення підстав для звільнення окремих осіб.

Позивач просила врахувати, що згідно з абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці.

Також позивач просила суд врахувати правовий висновок Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, сформований в межах справи № 816/654/17, згідно з яким сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Отже, вирішуючи спори про припинення державної служби з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», суди повинні з`ясувати: чи мала місце ліквідація державного органу або його реорганізація, якщо так, то чи мало це наслідком скорочення чисельності та/або штату державних службовців. Скорочення штату може бути встановлене шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації. При цьому судам необхідно звертати увагу, що оптимізація системи державних органів чи структури окремого державного органу, унаслідок яких змінюється належність посади державної служби до певної категорії посад; основні посадові обов`язки, - є зміною істотних умов державної служби, що за змістом та юридичними наслідками не є тотожним скороченням штату або чисельності працівників.

Разом з тим правові висновки Верховного Суду, на які посилається позивач як на приклад правильного правозастосування п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», були сформульовані за інакших фактичних обставин та іншого правового регулювання, адже на час виникнення спірних правовідносин редакції зазначеної норми права суттєво відрізняється від тієї, що була застосована Верховним Судом під час розгляду справи № 816/654/17.

Так, положеннями п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» на час його прийняття було передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», що набрав чинності 19 вересня 2019 року, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» було викладено в новій редакції, яка передбачає, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Отже, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у редакції, яка дії на час виникнення спірних правовідносин, підставою для припинення державної служби є не лише скорочення чисельності або штату державних службовців, а й скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

За висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 280/5286/20, буквальне тлумачення положень указаної статті дає підстави вважати, що скорочення посади державної служби можливе внаслідок зміни, зокрема, штатного розпису державного органу без його (кількісного) скорочення.

У вказаному судовому рішенні також сформульовано правову позицію про те, що питання про доцільність чи мету внесення змін до штатного розпису не охоплюється предметом доказування.

Водночас колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що для правильного вирішення цього спору належить перевірити чи дійсно посаду державної служби, яку обіймала позивач, було скорочено.

Як раніше зазначалося, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» було змінено статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронним органом.

Зазначеним Законом було також змінено статус працівників Державного бюро розслідувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Положеннями п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що директор Державного бюро розслідувань затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань; визначає відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліки посад у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

Судом встановлено, що наказом директора Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 196дск було затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, яким, зокрема, виведено зі штатного розпису Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), в якому працювала позивач на посаді слідчого.

Одночасно зазначеним наказом було введено до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві чотири слідчих відділи, де також передбачені посади слідчого.

Наказом директора Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року № 583 було внесено зміни до Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

Зазначеним наказом посаду слідчого слідчого відділу було віднесено до таких, що підлягає заміщенню особами рядового та начальницького складу.

Колегія суддів враховує, що наказом директора Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 196дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві» також було визначено, що посаду слідчого у новостворених слідчих відділах можуть обіймати особи середнього начальницького складу.

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що посада державної служби, яку обіймала позивач, дійсно була скорочена внаслідок внесення змін до Закону України «Про Державне бюро розслідувань», встановлення нової структури та штатного розпису Державного бюро розслідувань, а також зміни статусу і категорії посад, які обіймають працівники Державного бюро розслідувань.

Отже, позивач, будучи державним службовцем, після зазначених змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві об`єктивно не могла продовжувати перебувати на посаді слідчого, у зв`язку з чим була попереджена про наступне вивільнення та у подальшому звільнена із займаної посади.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі наголошує на тому, що суд першої інстанції встановив відсутність у відповідача обов`язку пропонувати їй іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби), хоча вона не зазначала такої підстави позову.

Перевіряючи обґрунтованість таких доводів позивача, колегія суддів виходить із того, що суд першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України наділений повноваженнями вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких обставин, перевіривши наявність у суб`єкта призначення обов`язку пропонувати ОСОБА_1 іншу посаду, не порушив норм процесуального права.

У свою чергу висновок суду першої інстанції про відсутність у Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві такого обов`язку є законним, обґрунтованим і відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постановах від 29 листопада 2021 року у справі № 640/19610/20, від 30 листопада 2021 року у справі № 480/4055/20, від 08 грудня 2021 року у справі № 380/3646/20 та від 29 грудня 2021 року у справі № 420/3825/20.

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Є.В. Чаку

Постанова складена у повному обсязі 17 лютого 2022 року.