Справа № 160/4819/21
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
судді Третього апеляційного адміністративного суду Шлай А.В.
09 лютого 2022 року Справа № 160/4819/21
Користуючись правом, визначеним частиною 3 статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України, висловлюю окрему думку у зв`язку із ухваленням Третім апеляційним адміністративним судом у складі колегії суддів головуючого судді Шлай А.В., суддів Кругового О.О., Прокопчук Т.С., 09 лютого 2022 р. постанови, якою залишена без задоволення апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 в адміністративній справі №160/4819/21.
Оскарженим рішенням суду першої інстанції було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання протиправної бездіяльності Дніпропетровської обласної прокуратури щодо неналежного розрахунку, який полягає у невиплаті позивачеві частини заробітної плати посадового окладу, визначеного ч. 3 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 по 14.05.2020, стягненні матеріальної шкоди у розмірі 592458 грн.
Мотивуючи свою постанову, суд апеляційної інстанції зазначив, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням. Обране позивачем обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.
Як вбачається зі змісту позовної заяві, ОСОБА_1 звернувся до суду за відшкодуванням матеріальної шкоди, завданої внаслідок дії закону, який визнано неконституційним.
Так, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» № 79-VIII від 28 грудня 2014 року (набрав чинності з 01 січня 2015 р.) внесено зміни до п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (заробітна плата прокурорів) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Частина 3 статті 152 Конституції України визначає, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Однак, закон, який встановлює порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, до цього часу в України не прийнято.

Зважаючи на те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч. 2 ст. 8 Конституції України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» ("C. G. and Others v. BULGARIA"), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи. Ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

При вирішенні публічно-правового спору суди зобов`язані керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005).

ОСОБА_1 вважає, що відновлення порушеного права має відбутись шляхом стягнення коштів, які він не отримав внаслідок дії неконституційного закону.

Реалізувати право звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди в порядку цивільного судочинства України ОСОБА_1 не може, оскільки за висновком Великої Палати Верховного Суду, внаслідок визнання прийнятого Верховною Радою України неконституційного акта (закону), чим позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, такий спір повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства (постанова від 05 червня 2019 р. справа № 686/23445/17).

За приписами частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

ОСОБА_1 пред`явив позов, дотримавшись вимог процесуального закону, однак йому було відмовлено у задоволенні позову, на мою думку, із суто формальних підстав.

Незважаючи на гарантування Державою права на відшкодування шкоди, завданою внаслідок дії неконституційного акту, жодного закону, яким би було врегульовано порядок такого відшкодування законодавцем до цього часу не прийнято. На моє переконання, за наявності таких обставин саме Суд є тим єдиним органом, спроможним захистити порушені Державою права людини, всупереч неврегульованості на законодавчому рівні процедури відшкодування шкоди, застосовуючи, при цьому, наявні процесуальні інструменти з метою дотримання принципу верховенства права.

Визначення позивачем предмету спору як стягнення суми у відшкодування матеріальної шкоди замість стягнення не отриманої заробітної плати, на мою думку, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Суд мав би розгляди спір, перш за все, через призму характеру порушень, допущених Державою, які є очевидними у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України Рішення № 6-р/2020 від 26 березня 2020 р., та обрати ефективний спосіб відновлення права позивача на отримання заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України "Про прокуратуру". Таким способом є стягнення суми грошових коштів, не нарахованих позивачеві внаслідок дії неконституційного акту.

Окремо хочу зазначити, що переведення цього спору в площину трудових правовідносин (різновидом яких є правовідносини з приводу прийняття, проходження, звільнення з публічної служби), унеможливить стягнення коштів за весь період дії неконституційного акту, зважаючи на відсутність ретроспективної дії Рішення Конституційного Суду України.

Суддя А.В. Шлай