Справа № 520/15975/21
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 р.Справа № 520/15975/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

позивач ОСОБА_1

представник відповідача Голуб В.В.

представник третьої особи Рогачевська С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2021, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків по справі № 520/15975/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України треті особи Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції , Регіональна профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, Департамент з питань виконання кримінальних покарань

про визнання дій такими, що порушують гендерну політику та такими, що становлять дискримінацію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України треті особи: Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, Регіональна профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, Департамент з питань виконання кримінальних покарань, в якому просила суд:

- визнати такими, що порушують гендерну політику дії Міністерства юстиції України;

- визнати такими, що становлять дискримінацію дії Міністерства юстиції України щодо ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до незаконного та необгрунтованого рішення, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначила, що відповідач допустив стосовно неї дискримінацію за ознакою статі, приналежності до державної служби, рівнем заробітної плати, строком поновлення на посаді та виплати коштів за вимушений прогул внаслідок скорочення її посади, незаконного звільнення, а також щодо невиконання рішення суду, яким її поновлено на посаді. Зауважила, що судом в порушення норм процесуального права неправильно визначено розгляд справи за правилами спрощеного письмового провадження, не вивчено питання про допит свідка, безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про повернення частини надмірно сплаченого судового збору. Також зазначила, що Міністерством юстиції України та Департаментом з питань виконання кримінальних покарань не дотримано єдиної політики в оплаті праці, надаючи певні преференції одним, звужуючи права інших працівників.

Міністерство юстиції України, Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники відповідача та третьої особи, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Позивач, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності осіб, які не прибули в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Наказом Міністерства юстиції України № 1346/к від 05.04.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Наказом Міністерства юстиції України "Про внесення змін до штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацій Міністерства юстиції" № 203/к від 14.01.2020 внесено зміни до штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацій Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 4787/к від 20.12.2018.

Згідно вказаних змін, зокрема, посаду заступника начальника з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацій Міністерства юстиції - скорочено.

Наказом Міністерства юстиції України "Про звільнення" № 2220/к від 13.07.2020 позивача звільнено із займаної посади заступника начальника з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 14.07.2020 відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" - у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, з припиненням державної служби.

Не погоджуючись із вказаним наказом відповідача, ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адмістративного суду з позовом, в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 13.07.2020 №2220/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту з 14.07.2020 відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" з припиненням державної служби; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту з 14.07.2020 з відновленням державної служби; стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення, з урахуванням індексу інфляції та коефіцієнту підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 по справі № 520/10516/2020, адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13.07.2020 № 2220/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту або на іншій рівнозначній посаді. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення. Допущено судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 по справі № 520/10516/2020 скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту або на іншій рівнозначній посаді, стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення та допущення судового рішення у частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання. Прийнято в цій частині постанову, якою поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення, а саме за період з 13.07.2020 по 11.08.2021 у розмірі 146225,71 грн. Допущено судове рішення у частині присудження виплати заробітної плати ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 10600,00 грн. до негайного виконання. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 по справі №520/10516/2020 залишено без змін.

Також, з програми "Діловодство спеціалізованого суду" вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила визнати дії Міністерства юстиції України щодо відмови у погодженні надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань позивачу - протиправними та зобов`язати Міністерство юстиції України погодити надання позивачу щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань на підставі заяв від 15.06.2020 та 06.07.2020; визнати дії Міністерства юстиції України щодо відмови у виплаті надбавки за знання іноземної мови (англійської) позивачу - протиправними та стягнути з Міністерства юстиції України на користь позивача надбавку за знання та використання в роботі іноземної мови - англійської мови у розмірі 10 % посадового окладу (ставки заробітної плати) з дати призначення на посаді до дня поновлення на роботі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2021 по справі № 520/1277/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністратвиного суду від 12.10.2021, адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, Регіональна профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, Профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо відмови ОСОБА_1 у погодженні надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення. Зобов`язано Міністерство юстиції України погодити надання ОСОБА_1 щорічної відпустки та грошової допомоги для оздоровлення на підставі заяв, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 06.07.2020 № 8044-32-20 та від 16.07.2020 № 8585-32-20. Зобов`язано Міністерство юстиції України розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.07.2020 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та прийняти відповідне рішення за результатами її розгляду.

Позивач, вважаючи, що відповідач допустив стосовно неї дискримінацію за ознакою статі, приналежності до державної служби, рівнем заробітної плати, строком поновлення на посаді та виплати коштів за вимушений прогул внаслідок скорочення її посади, незаконного звільнення, а також щодо невиконання рішення суду, яким її поновлено на посаді, звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що в спірних правовідносинах Міністерство юстиції України діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому, підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ст. 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно зі ст. 2-1 КЗпП забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Статтею 1 Закону України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків" передбачено, що рівні права жінок і чоловіків - відсутність обмежень чи привілеїв за ознакою статі; рівні можливості жінок і чоловіків - рівні умови для реалізації рівних прав жінок і чоловіків; дискримінація за ознакою статі - ситуація, за якої особа та/або група осіб за ознаками статі, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами або привілеями в будь-якій формі, встановленій Законом України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", крім випадків, коли такі обмеження або привілеї мають правомірну об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків" дискримінація за ознакою статі забороняється. Не вважаються дискримінацією за ознакою статі: спеціальний захист жінок під час вагітності, пологів та грудного вигодовування дитини; обов`язкова строкова військова служба для чоловіків, передбачена законом; різниця в пенсійному віці для жінок і чоловіків, передбачена законом; особливі вимоги щодо охорони праці жінок і чоловіків, пов`язані з охороною їх репродуктивного здоров`я; позитивні дії.

При цьому, суд зазначає, що згідно з приписами ст. 22 Закону України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків" особа, яка вважає, що стосовно неї було застосовано дискримінацію за ознакою статі чи вона стала об`єктом сексуальних домагань або постраждала від насильства за ознакою статі, має право звернутися зі скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом. Особи або групи осіб мають право надсилати повідомлення про порушення прав, гарантованих Конвенцією ООН про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок, до Комітету ООН з ліквідації дискримінації щодо жінок у разі, якщо вичерпані внутрішні засоби правового захисту або якщо застосування таких засобів захисту невиправдано затягується.

Щодо доводів позивача про дискримінацію в діях відповідача, яка проявилась під час звільнення її з посади, судова колегія зазначає наступне.

Як вже зазначалось судом, рішенням Харківського окружного адміністративного суду справі № 520/10516/2020, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13.07.2020 № 2220/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту або на іншій рівнозначній посаді. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення. Допущено судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 по справі № 520/10516/2020 скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту або на іншій рівнозначній посаді, стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення та допущення судового рішення у частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання. Прийнято в цій частині постанову, якою поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення, а саме за період з 13.07.2020 по 11.08.2021 у розмірі 146225,71 грн. Допущено судове рішення у частині присудження виплати заробітної плати ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 10600,00 грн. до негайного виконання. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 по справі №520/10516/2020 залишено без змін.

Будь-яких порушень законодавства при звільненні, крім недодержання строків попередження про наступне звільнення з урахуванням частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в ході розгляду справи № 520/10516/20 Харківським окружним адміністративним судом, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановлено не було.

Крім того, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2021 по справі № 520/1277/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021, визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо відмови ОСОБА_1 у погодженні надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення. Зобов`язано Міністерство юстиції України погодити надання ОСОБА_1 щорічної відпустки та грошової допомоги для оздоровлення на підставі заяв, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 06.07.2020 № 8044-32-20 та від 16.07.2020 № 8585-32-20. Зобов`язано Міністерство юстиції України розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.07.2020 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та прийняти відповідне рішення за результатами її розгляду.

Отже, вказаними судовими рішеннями поновлено право позивача на працю, передбачене Конституцією України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що інші працівники Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, які перебували на посаді заступника начальника управління за 2019 рік, зокрема, особа чоловічої статі, отримали заробітну плату у більшому розмірі, ніж ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про державну службу" держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи. Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення). За результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу; 3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення). При цьому загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Закону України "Про державну службу" схема посадових окладів на посадах державної служби та умови оплати праці державних службовців, з якими укладаються контракти про проходження державної служби, визначаються Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Статтею 52 Закону України "Про державну службу" передбачено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу. Розмір надбавки за ранг державного службовця визначається Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби. Виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця встановлюється керівником державної служби державному службовцю за поданням його безпосереднього керівника у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця. Виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби встановлюється керівником державної служби за поданням безпосереднього керівника державним службовцям, між якими здійснено розподіл обов`язків за вакантною посадою, пропорційно додатковому навантаженню за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою. Компенсація за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці, виплачується в розмірі та порядку, визначених Кабінетом Міністрів України. Премії виплачуються в межах фонду преміювання залежно від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу. Типове положення про преміювання затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Встановлення премій державним службовцям здійснюється керівником державної служби відповідно до затвердженого ним Положення про преміювання у відповідному державному органі, погодженого з виборним органом первинної профспілкової організації (за наявності). Фонд преміювання державного органу встановлюється у розмірі 20 відсотків загального фонду посадових окладів за рік та економії фонду оплати праці. Премія за результатами оцінювання службової діяльності та місячна або квартальна премія державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "А", встановлюються суб`єктом призначення відповідно до цієї статті.

Постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 18.01.2017 затверджено Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, яким визначено механізм застосування стимулюючих виплат державним службовцям з метою посилення мотивації працівників державних органів до високопрофесійної, результативної та високоякісної роботи, згідно з пунктами 2-5 якого, керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати. До додаткових стимулюючих виплат державним службовцям належать надбавки: 1) за інтенсивність праці; 2) за виконання особливо важливої роботи. Надбавка за інтенсивність праці та надбавка за виконання особливо важливої роботи (далі - надбавки) встановлюються державним службовцям у відсотках до посадового окладу. Надбавки встановлюються згідно з наказом (розпорядженням) керівника державної служби в державному органі. Надбавка за інтенсивність праці встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв: 1) якість і складність підготовлених документів; 2) терміновість виконання завдань, опрацювання та підготовки документів; 3) ініціативність у роботі.

Із системного аналізу вказаних вище норм права вбачається, що державні службовці, що перебувають на однакових посадах (в одному або різних державних органах) можуть отримувати різні заробітні плати в залежності від вислуги років, рангу, премії (яка встановлюється в межах фонду преміювання залежно від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу) та надбавки за інтенсивність праці (встановлення якої в певному відсотковому розмірі є правом керівника у межах економії фонду оплати праці з урахуванням критеріїв роботи конкретного державного службовця).

Позивач посилається на те, що Міністерством юстиції України допущено дискримінацію по відношенню до неї, в тому числі за ознакою оплати праці, оскільки її заробітна відрізняється від заробітної плати посадовців за аналогічними посадами, зокрема чоловіка - ОСОБА_2 , в межах одного регіону, наводячи при цьому дані, які зазначені в щорічних деклараціях за 2019 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Заперечуючи проти таких доводів позивача, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 була призначена на посаду державного службовця Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Вказана установа є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції України нижчого рівня, яка знаходилась в підпорядкуванні Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, а на даний час - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

До структури цього органу входять установи виконання покарань, воєнізовані формування та державні підприємства ДКВС України.

Отже, посада з якої було звільнено ОСОБА_1 належала до структури системи органів установ виконання покарань.

Водночас посадовці, з якими ОСОБА_1 порівнює заробітну плату за 2019 рік , обіймали посади державних службовців у Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області, яке підпорядковувалось Міністерству юстиції України та було його територіальним органом.

Вказані державні органи хоча і є територіальними органами Мін`юсту України, однак, є зовсім різними за своєю структурою, територіальною юрисдикцією, обсягом повноважень, штатною чисельністю, фондом оплати праці та багатьма іншим показникам. Визначення умов, розмірів оплати праці працівників цих установ, встановлення премій, надбавок, стимулюючих виплат, визначалися безпосередньо керівниками даних органів.

Отже, Міністерство юстиції України відповідно до своїх повноважень не допускало дискримінацію відносно позивача, оскільки відповідач є лише суб`єктом призначення, а нарахування заробітної плати ОСОБА_1 не належить до його компетенції. Міністерство юстиції України не є тим органом, який проводив нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 , так само, як і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому звинувачення щодо дискримінації в контексті трудових відносин є також безпідставним та необгрунтованим.

Крім того, як зазначає відповідач, ОСОБА_2 з моменту створення Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) є заступником начальника управління - начальником управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). До того ж впродовж 2019 року очолював Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області.

Заробітна плата державного виконавця, начальника відділу або управління примусового виконання рішень складається з посадового окладу, премій, доплати за ранг, надбавок за вислугу років та інших визначених законом надбавок. При цьому, на відміну від інших державних службовців, в тому числі працівників юстиції, державні виконавці також наділені правом отримувати винагороду, порядок виплати та розміри якої, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Отже, до складу заробітної плати ОСОБА_2 за 2019 рік увійшли й інші нарахування, а тому порівняння виплат ОСОБА_1 з особами, які працюють в інших юридичних особах та займають не рівнозначні посади з нею, є необгрунтованим та суперечить нормам чинного законодавства.

Окрім того, стаж державної служби як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 понад 30 років, тоді як стаж державної служби ОСОБА_1 всього - 4 роки.

Це саме стосується й порівняння заробітної плати ОСОБА_1 із заробітною платою колег по міжрегіональному управлінню, які підпорядковуються Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

Аналіз наведених норм у їх системному та логічному зв`язку дозволяє дійти висновку про те, що враховуючи, що до структури заробітної плати державного службовця можуть входити різні складові, а також з огляду на різний стаж роботи, ранг, вислугу років, результатів службової діяльності, а також в різних регіонах України та різні напрями та сфери діяльності, які існують на державній службі, некоректно порівнювати заробітну плату державних службовців, навіть якщо і розмір їх посадовий окладів знаходиться в межах однієї підгрупи посад державної служби.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі не згоди ОСОБА_1 із фактично встановленими їй конкретними розмірами надбавок, премій та будь-яких інших виплат, які в державному органі оформлюються наказами безпосереднього керівника, остання мала змогу оскаржити ці розпорядчі акти в судовому порядку. Доказів такого оскарження матеріали справи не містять.

Таким чином, судова колегія вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність в діях Міністерства юстиції дискримінації за ознакою оплати праці.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо дискримінації позивачки за ознакою статі при переведенні 15.06.2020 року на посаду заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань ресоціалізації і захисту прав засуджених в порядку просування по службі підполковника внутрішньої служби ОСОБА_4 , як особи чоловічої статі, та не пропонування позивачці при звільненні за п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» вакантних посад, тобто дискримінації її як державного службовця порівняно із вільнонайманими працівниками, на яких поширюється дія КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну службу», відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Правові підстави припинення державної служби регулюються виключно розділом IX «Припинення державної служби» Закону України «Про державну службу».

Так, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення врегульована положеннями статті 87 Закону України Про державну службу.

Законом України від 19.09.2019 № 117-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», який набрав чинності 25.09.2019, було внесено зміни, зокрема, до статті 87 Закону.

Законом України від 14.01.2020 Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи № 440-ІХ також було внесено зміни до низки законодавчих актів, зокрема, до статті 87 Закону.

З огляду на внесені зміни відбулося спрощення порядку звільнення з державної служби, в тому числі у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу.

Так, згідно пунктів 1 та 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, що діяла станом на момент звільнення позивача), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або і державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Вказані норми закону неконституційними не визнавалися, тобто зазначені норми дають керівнику державного органу (суб`єкту призначення) певну ступінь свободи у прийнятті рішення та наділяють його дискреційними повноваженнями.

Під дискреційним повноваженням розуміється таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційними повноваженням є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може" (постанова ВС від 30.07.2020 справа №826/10085/16).

Отже, Законом України «Про державну службу» (у редакції, що діяла станом на день прийняття наказу про звільнення позивача), який є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок, щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу посаду.

Зазначена норма закону не є дискримінаційною, а встановлює одну із особливостей проходження державної служби.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку про те, що при звільненні позивача за скороченням Міністерство юстиції України діяло у спосіб, передбачений ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», та, користуючись своїми дискреційними повноваженнями, правомірно не запропонувало позивачу жодної вакантної посади, в тому числі і посаду заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань ресоціалізації і захисту прав засуджених, на яку в порядку просування по службі призначено підполковника внутрішньої служби ОСОБА_4 .

Стосовно тверджень позивача щодо вчинення щодо неї дискримінаційних дій по строку поновлення на посаді та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Дії Міністерства юстиції України щодо поновлення позивача на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в процесі виконання судових рішень по справах № 520/10516/2020 та № 520/1277/21 регулюються Законом України «Про виконавче провадження» та не містять дискримінаційних дій щодо позивача. Питання виконання судових рішень розглядається в порядку ст. 383 КАС України (по справі № 520/1277/21 в задоволенні відповідної заяви позивачці відмовлено; по справі № 520/10516/2020 відповідна заява позивача очікує розгляду).

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо призначення з 30.09.2021 року на посаду заступника начальника Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань ресоціалізації і дотримання прав засуджених старшини внутрішньої служби ОСОБА_5 , як ознаки дискримінації щодо позивача за ознакою статі, то відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Щодо доводів скаржника щодо невиконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року по справі № 520/10516/2020, наказом Міністерства юстиції України від 25.08.2021 № 2014/к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Північно- Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту та внесено відповідні записи до трудової книжки.

З вказаним наказом позивачка ознайомлена 31.08.2021.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Тому, твердження позивача щодо невиконання рішення суду не відповідають дійсності.

Щодо рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2021 у справі №520/1277/21, на яке ОСОБА_1 також посилається а апеляційній скарзі, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказав про те, що на виконання цього рішення адміністративним судом було видано виконавчий лист згідно з резолютивною частиною якого, зобов`язано Міністерство юстиції України погодити надання ОСОБА_1 щорічної відпустки та грошової допомоги для оздоровлення на підставі заяв, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 06.07.2020 №8044-32-20 та від 16.07.2020 №8585-32-20.

Листом від 21.10.2021 № 96570/14.7/11-21 на виконання вказаного рішення суду Державним секретарем Міністерства юстиції України погоджено надання щорічної відпустки позивачці.

Водночас, відповідно до листа Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань від 10.11.2021 № 22-5619/5.1/57-21 ОСОБА_6 повідомлено про неможливість надання їй відпустки за 2020 рік згідно з заявами, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України від 06.07.2020 №8044-32-20 та від 16.07.2020 №8585-32-20.

Вказане пояснювалось тим, що відповідно до частини першої статті 24 Закону України Про відпустки при звільненні ОСОБА_1 їй вже було нараховано та виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 05.04.2019 по 04.04.2020 - 11 календарних днів та за період з 05.04.2020 по 14.07.2020 (день звільнення) 8 календарних днів в сумі 18950,60 грн.

Частиною першою статті 6 Закону України Про відпустки передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Враховуючи, що на дату видання наказу про звільнення 14.07.2020 ОСОБА_1 не мала жодного невикористаного дня основної щорічної відпустки, підстав для надання їй відпустки за 2020 рік не вбачалося.

Таким чином, зазначене рішення суду Міністерством юстиції України також виконано.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Розділом IV Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) врегульовано окремі процесуальні питання, пов`язані з виконанням судового рішення, та передбачено, що судовий контроль за виконанням судового рішення здійснює суд який його ухвалив. Способи судового контролю за виконанням судового рішення встановлені нормами статей 382 - 383 КАС України. Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статті 287 цього Кодексу (ч. 8 ст. 382 КАС України).

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що приписами статтей 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду. Вказані правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 у справі № 806/2143/15.

Проаналізувавши предмет позову у даній справі, судова колегія зазначає, що серед підстав для звернення до суду із даними позовними вимогами стала незгода ОСОБА_1 із діями відповідача під час виконання рішень Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 по справі № 520/10516/2020 та від 26.05.2021 № 520/1277/21.

Отже, заявлені позовні вимоги, серед іншого, стосуються саме порядку виконання судових рішень, а тому позивачка, у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, мала встановлене законом право в порядку статті 383 КАС України подати до суду заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

ОСОБА_1 було реалізовано вказане процесуальне право та подано до Харківського окружного адміністративного суду заяви в порядку ст.ст. 382, 383 КАС України у справі № 520/1277/21, які ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 залишені без задоволення.

Заяви, подані в порядку ст.ст. 382, 383 КАС України у справі 520/10516/20 перебувають на розгляді в суді.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив відсутність в діях Міністерства юстиції України дискримінації но відношенню до ОСОБА_1 .

Крім того, апелянт зазначає про порушення тендерної політики Міністерством юстиції України, однак, обгрунтування в чому конкретно такі дії порушують безпосередньо її права не наводить, а також не надає жодних доказів того, що Міністерство юстиції України застосовувало до неї один з видів такої дискримінації.

Колегія суддів вважає хибними доводи скаржника про те, що судом неправильно визначено розгляд справи за правилами "спрощеного письмового провадження", з огляду на наступне.

Статтею 12 КАС України визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Враховуючи характер спірних правовідносин, склад учасників, предмет доказування, а також, беручи до уваги те, що спір виник після звільнення службовця з посади, який пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на службі, суд обгрунтовано дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, для її вирішення пріоритетним є час, а тому, підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Також, слід зазначити, що визначена судом форма "спрощеного позовного провадження" не обмежує учасників справи у можливості надавати письмові пояснення та докази на підтвердження позовних вимог чи їх заперечення, а тому права ОСОБА_1 жодним чином не порушено.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду заяви про повернення сплаченого судового збору, оскільки ухвалою суду від 30.06.2021 повернуто позовну заяву, колегія суддів зазначає, наступне.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Відмовляючи у задоволенні зазначної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач просить повернути судовий збір у справі № 520/15975/21, проте, ухвалу про повернення позовної заяви винесено судом саме у справі № 520/10223/21, підстави для повернення судового збору відсутні.

Враховуючи відсутність підстав для повернення судового збору, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2021 по справі № 520/15975/21 заявнику правомірно відмовлено в задоволенні її заяви.

Також, апелянтом зауважено про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо не вивчення судом першої інстанції питання про допит свідка.

Однак, вказане не відповідає дійсності, оскільки ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2021 по справі № 520/15975/21 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виклик свідка, з огляду на відсутність обґрунтованих підстав для виклику свідка для надання пояснень.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в спірних правовідносинах Міністерство юстиції України діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому, підстави для задоволення позову відсутні.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2021 року по справі 520/15975/21 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2021 по справі № 520/15975/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 17.02.2022 року