Справа № 420/15614/21
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/15614/21
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Державного бюро розслідувань, ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, Державного бюро розслідувань, директора Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, про визнання протиправними дії щодо видання наказу №373 від 29.06.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

30 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, Державного бюро розслідувань, директора Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, в якій просив:

1. визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 щодо видання наказу від 29.06.2021 №373 в частині віднесення до службової інформації у пункті 1.8. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу, штатний розпис;

2. визнати незаконним пункт 1.8. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 29.06.2021 №373;

3. зобов`язати Державне бюро розслідувань вилучити пункт 1.8 з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 29.06.2021 року №373 і з дня набрання судовим рішенням законної сили надати до суду звіт про виконання судового рішення;

4. визнати протиправною бездіяльність директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 18 серпня 2021 року про надання копії штатного розпису першого та другого слідчих відділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві станом на дату звернення;

5. зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надати копію штатного розпису першого та другого слідчих відділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві станом на дату звернення, а з дня набрання судовим рішенням законної сили надати до суду звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено, що він здійснював запит стосовно отримання копії першого та другого слідчих відділів ТУ ДБР у м. Миколаєві, проте отримав фактичну відмову з посиланням на п. 1.8 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних органах ДБР, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 №373.

Враховуючи, що вказаний пункт суперечить ч. 5 ст. 6 та п.п. 1, 2 ч.1 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VІ він підлягає визнанню незаконним у судовому порядку, через створення ним перешкод в реалізації права особи на вільне збирання та використання інформації.

З посиланням на приписи постанови Кабміну України №731 від 28.12.1992 позивач вважає, що наказ від 29.06.2021 №373 не набрав чинності, а тому його неможливо застосовувати.

ТУ ДБР, яке розташоване у м. Миколаєві, заперечувало проти позову, зазначаючи, що за результатами розгляду запиту позивача йому надано відповідь, якою відмовлено у наданні інформації з посиланням на п.2 ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно п. 4.1.10 Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, який затверджено наказом СБУ від 23.12.2020 №383 із змінами згідно наказу СБУ №230 від 08.07.2021 «Про затвердження зводу відомостей, що становлять державну таємницю», зареєстрованого у Мінюсті України 14.01.2021 за №52/35674, відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу (органу) ДБР, відносяться до таємної інформації.

Директор ДБР за змістом ч.1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідування» видає в межах повноважень накази і розпорядження, а також вживає заходів із запобігання несанкціонованому доступу інформації з обмеженим доступом, забезпечує додержання законодавства про доступ до публічної інформації, розпорядником якої є ДБР.

З 27.12.2019 нормативно-правові акти ДБР, в тому числі, наказ від 29.06.2021 №373 не підлягають реєстрації в Мінюсті України, оскільки цієї дати набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності ДБР» від 03.12.2019 №305-ІХ, на підставі якого ДБР змінило свій правовий статус з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Крім того, включення до п. 1.8 Переліку №373 відповідних відомостей жодним чином не порушує будь-яких прав позивача, у тому числі прав на доступ до конкретної предметно-визначеної публічної інформації.

ДБР заперечувало проти позову, зазначаючи, що конституційне право на інформацію не є абсолютним, оскільки його здійснення може бути обмежене у визначених законом випадках. Директор ДБР за змістом ч.1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідування» видає в межах повноважень накази і розпорядження, а також вживає заходів із запобігання несанкціонованому доступу інформації з обмеженим доступом, забезпечує додержання законодавства про доступ до публічної інформації, розпорядником якої є ДБР.

Згідно п. 4.1.10 Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, який затверджено наказом СБУ від 23.12.2020 №383 із змінами згідно наказу СБУ №230 від 08.07.2021 «Про затвердження зводу відомостей, що становлять державну таємницю», зареєстрованого у Мінюсті України 14.01.2021 за №52/35674, відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу (органу) ДБР, відносяться до таємної інформації.

За таких умов, у ІНФОРМАЦІЯ_1 були наявні належні та необхідні законодавчо визначені повноваження, а також достатні правові підстави для видання наказу ДБР від 29.06.2021 №373, що свідчить про відсутність правових підстав щодо визнання протиправних дій ОСОБА_2 щодо виданя оскаржуваного наказу.

Віднесення п. 1.8 Переліку №373 відомостей про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу ДБР, штатний розпис до відомостей, що становлять службову інформацію є обґрунтованим та принятим відповідно до вимог релевантного законодавства, а отже законним.

Затверджений наказом ДБР №373 перелік не є нормативно-правовим актом, так як не містить норм, а слугує для розпорядників та запитувачів орієнтиром щодо інформації, доступ до якої може бути обмеженим у конкретному випадку.

Позивач надіслав до суду заперечення на відзиви на позовну заяву, в яких наводить доводи щодо відсутності у ОСОБА_3 права підпису поданого ТУ ДБР розташованого у м. Миколаєві відзиву, відсутності у ОСОБА_4 права підпису поданого ДБР відзиву та необґрунтованості по суті наведених в них доводів.

ТУ ДБР розташоване у м. Миколаєві надало до суду письмові пояснення з доводами щодо наявності у ОСОБА_3 права підпису поданого відзиву, а також навело обґрунтування на спростування позиції позивача викладеної у запереченнях на відзив.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року позовну заяву задоволено частково.

Визнано незаконним пункт 1.8. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 29.06.2021 №373, яким віднесено до службової інформації відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу, штатний розпис.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року, ДБР подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначене рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняте нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт вказує, що судом не з`ясовано, які саме права позивача порушено дією п. 1.8 Переліку №373. Доводи позивача не дають підстав вважати порушеними його конретні індивідуальні права у публічно-правових відносинах, оскільки жодних відносин між ОСОБА_1 та ДБР взагалі не виникало.

Крім того, позовні вимоги до ДБР та ІНФОРМАЦІЯ_1, а також директора ТУ ДБР та ТУ ДБР розташованого у м. Миколаєві жодним чином не пов`язані між собою підставами виникнення, поданими доказами та, крім того, не є ані основними, ані похідними один від одного, що свідчить про порушення ст. 160,161,169, ч.1 ст. 172 КАС України. В іншому посилається на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року, ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначене рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог за виключенням позовної вимоги щодо зобов`язання ДБР вилучити п. 1.8. з Переліку №373 та прийняте нове, яким відповідні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Зокрема, апелянт зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали права на само представництво ДБР та його територіального управління. Також апелянт наводить доводи щодо наявності підстав обов`язкової реєстрації нормативно-правового акту, а саме наказу ДБР №373 від 29.06.2021 в Мінюсті України. Вказує, що даний наказ підписано ІНФОРМАЦІЯ_1 на два тижні раніше ніж ОСОБА_2 обійняв вказану посаду. В іншому посилається на доводи викладені у позовній заяві.

ДБР надало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення в зв`язку із необґрунтованістю доводів ОСОБА_1 .

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Наказом №373 від 29.06.2021 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань» наказано, зокрема:

затвердити Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань».

визнати таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 №434 « Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (зі змінами).

Згідно п. 1.8 Переліку №373 до відомостей, що становлять службову інформацію належать відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу ДБР, штатний розпис.

18 серпня 2021 року (вх. №Т-2899/зпі від 19.08.2021) позивач звернувся із запитом на інформацію до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, у якому просив надати копію штатного розпису першого та другого слідчих відділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві станом на дату звернення (а.с.9).

Листом від 27.08.2021 року №Т-2899/зпі/16-16/21 директор ТУ ДБР у м. Миколаєві Дмитро Титор відмовив у задоволенні запиту посилаючись п.1.8. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затверджених наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 року №373, згідно якого відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу, штатний розпис становлять інформацію з обмеженим доступом. Таким чином, штатний розпис першого та другого слідчих відділів ТУ ДБР у м. Миколаєві є документом з обмеженим доступом, тому надати копію зазначеного документу не уявляється можливим (а.с.10).

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що п. 1.8 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 року №373, суперечить нормам Законів України «Про Державне бюро розслідувань», «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації». Зазначена інформація не віднесена до інформації з обмеженим доступом. Затвердження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 переліку відомостей, що становлять слубову інформацію, яку визначено відповідною комісією згідно Типової Інструкції №736 свідчить про відсутність протиправних дій в частині віднесення до службової інформації визначеної у пункті 1.8. Переліку відомостей. Зобов`язання щодо вилучення п. 1.8 є втручанням в дискреційні повноваження ДБР. Встановлені судом фактичні обставини справи цілком спростовують твердження представника позивача про вчинення директором ТУ ДБР у м. Миколаєві Титором Д.П. протиправної бездіяльності, оскільки останнім надано відповідь на поданий позивачем запит.

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС україни суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Тому перегляд рішення суду здійснюється в межах розглянутих позовних вимог, крім вимоги щодо зобов`язання вилучити пункт 1.8. з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, на розгляді яких ОСОБА_1 не наполягає у апеляційній скарзі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директор Державного бюро розслідувань видає у межах повноважень накази і розпорядження, дає доручення, які є обов`язковими для виконання працівниками Державного бюро розслідувань.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.4 ст. 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" у разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо.

Таким чином у ІНФОРМАЦІЯ_1 наявні повноваження для затвердження переліку відомостей, що становлять службову інформацію.

Доводи представника позивача, що ІНФОРМАЦІЯ_1 підписано наказ ДБР від 29.06.2021 №373 в статусі не уповноваженої особи є помилковими.

Посилання представника позивача на наказ ДБР від 14.07.2021 №345-ос/дск, яким по суті визначено виконання ОСОБА_2 повноважень ІНФОРМАЦІЯ_1 з 15.07.2021 вищенаведеного не спростовує.

Матеріали справи підтверджують, що наказом ДБР від 29.06.2021 №373 за підписом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань.

Судова колегія звертає увагу, що оцінка спірним правовідносинам надається з врахуванням обраного позивачем способу захисту своїх порушених прав в межах заявлених позовних вимог.

Наказ №373 від 29.06.2021 прийнято відповідно до статей 6, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та вимог Інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 року №435, керуючись пунктом 8 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Пунктом 3 Інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 №435, визначено, що Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у Державному бюро розслідувань (далі - Перелік), складається у порядку, визначеному пунктом 4 Інструкції №736, затверджується наказом Державного бюро розслідувань (далі - ДБР) та оприлюднюється на офіційному вебсайті ДБР.

При цьому, Типова інструкція про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №736.

Цією Інструкцією встановлено:

В установі утворюється комісія з питань роботи із службовою інформацією, яка постійно діє, положення про яку та склад якої затверджуються відповідним актом установи.

Основними завданнями комісії з питань роботи із службовою інформацією є, зокрема:

складення на підставі пропозицій структурних підрозділів установи та з урахуванням вимог законодавства переліку відомостей, що становлять службову інформацію (далі - перелік відомостей), і подання його на затвердження керівникові установи.

Вірними є висновки суду першої інстанції, що ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснив затвердження переліку відомостей, що становлять слубову інформацію, що свідчить про відсутність протиправних дій в частині заявленої вимоги щодо саме віднесення до службової інформації визначеної у пункті 1.8. Переліку відомостей, оскільки складення переліку відомостей здійснює відповідна комісія з питань роботи із службовою інформацією.

Також формуючи вимогу щодо визнання саме незаконним п. 1.8 Переліку №373, позивач виходив із свого розуміння, що вказаний перелік є нормативно-правовим актом.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначено ст. 294 КАС України, відповідно до частини першої якої правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:

1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк;

Юридична наука визначає, що нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2019 у справі № 522/22780/16-а, від 26 листопада 2019 у справах № 826/4630/18 та № 183/6195/17, від 11 грудня 2019 у справі № 369/7296/16-а, від 21 грудня 2019 у справі № 826/14366/15, від 04 березня 2020 № 450/1236/17.

Аналогічна правова позиція щодо визначення поняття нормативно-правового акта викладена у рішеннях Конституційного Суду України від 27 грудня 2001 №20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини), від 16 квітня 2009 № 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування (пункт 4 мотивувальної частини).

Підсумовуючи слід зазначити, що загальний характер юридичних норм, встановлених або санкціонованих державою у нормативно-правових актах, полягає у тому, що ці норми розраховані на регулювання групи (виду) кількісно невизначених суспільних відносин, адресовані кількісно невизначеному колу неперсоніфікованих суб`єктів, не вичерпують свою обов`язковість певною кількістю її застосувань, тобто юридично діють безперервно, а їх чинність скасовується за спеціальною процедурою чи припиняється через настання певної події або дати.

Судова колегія звертає увагу, що наказ від 29.06.2021 № 373, яким затверджено відповідний перелік відомостей, що становлять службову інформацію є організаційно-розпорядчим актом внутрішньо-спрямованого змісту, який не є нормативно-правовим або індивідуальним актом, що виключає можливість визнання незаконним п. 1.8 Переліку.

Крім того, 03 грудня 2019 року Верховна Рада України з метою вдосконалення правових основ організації та діяльності Державного бюро розслідувань, прийняла Закон №305-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" (далі Закон №305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.

Слід зазначити, що з дня набрання Закону України №305-ІХ чинності ДБР змінило свій правовий статус з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Кабміном України 13 травня 2020 року прийняв постанову №359 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань", згідно якої, зокрема, Державне бюро розслідувань виключається з переліків центральних органів виконавчої влади, затверджених нормативно-правовими актами Кабміну України.

Враховуючи приписи Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року №493 "Про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади", п.3 Положення про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228 Мінюст України здійснює виключно державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації

За таких умов не лише правова суть та зміст наказу від 29.06.2021 № 373, а і правовий статус ДБР свідчать про відсутність підстав для його реєстрації в Мінюсті України.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 13 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

За правилами ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до положень ст. 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

В даному випадку у поданому позові ОСОБА_1 просив визнати протиправною бездіяльність директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 18 серпня 2021 року про надання копії штатного розпису першого та другого слідчих відділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві станом на дату звернення

Позивач у позові посилався на те, що бездіяльність - це пасивна поведінка особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов`язків і згідно з законодавством України.

Листом від 27.08.2021 №Т-2899/зпі/16-16/21 директор ТУ ДБР у м. Миколаєві Дмитро Титор відмовив у задоволенні запиту посилаючись п.1.8. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затверджених наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 року №373, згідно якого відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу, штатний розпис становлять інформацію з обмеженим доступом. Таким чином, штатний розпис першого та другого слідчих відділів ТУ ДБР у м. Миколаєві є документом з обмеженим доступом, тому надати копію зазначеного документу не уявляється можливим.

Наказ ДБР №373 від 29 червня 2021 року, яким затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, є чинним, а відтак, у ТУ ДБР у м. Миколаєві були відсутні підстави для надання ОСОБА_1 інформації віднесеної до службової.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи цілком спростовують твердження представника позивача про вчинення директором ТУ ДБР у м. Миколаєві Титором Д.П. протиправної бездіяльності, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи представника позивача, що процесуальні документи по справі подано неналежними представниками ДБР та його територіального органу, є помилковими з огляду на таке.

Матеріали справи підтверджують, що під час розгляду даної справи процесуальні документи відповідачів подавалися за підписом ОСОБА_4., ОСОБА_3., ОСОБА_5 , які на підтвердження відповідних повноважень надали до суду витяг з ЄДРПОУ Державного бюро розслідувань (код 41760289), витяг з ЄДРПОУ ТУ Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві (код 42341034) в яких зазначено, що вони уповноважені вчиняти дії від імені юридичної особа, у тому числі підписувати договори тощо (підписант діє виключно в судах без окремого доручення (самопредставництво) з усіма правами та обов`язками сторони, третьої особи в т.ч. подання процесуальних документів, оскарження судових рішень, посвідчення копій).

За загальним правилом право на самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови колегіального виконавчого органу діяти від імені такої особи, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.

Змінами, внесеними до КАС України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року № 390-IX розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень і визначено, що «юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені» та визначено перелік документів, що можуть підтвердити відповідні повноваження: закон, статут, положення, трудовий договір (контракт).

З аналізу цієї норми закону вбачається, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших з переліку передбачених статтею 44 КАС України процесуальних прав можливий за умови сукупної наявності обох цих умов.

Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження.

Відповідно до частини першої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації (частина четверта статті 87 Цивільного кодексу України).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються, окрім Цивільного кодексу України, спеціальним Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи визначені в статті 4 вказаного Закону. До них, зокрема, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (частина перша статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань») .

Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (частина третя статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, закріплений статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», яка, зокрема, визначає, що внесені до Реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі. Якщо ж відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі.

Отже, наявність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд.

З урахуванням зазначеного подані відзиви, апеляційна скарга та інші документи підписано посадовими особами відповідача, які мають на це відповідне право з наданням доказів наявності такого права.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю його висновків обставинам справи, з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 03 вересня 2021 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 317, 320, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року скасувати в частині задоволених позовних вимог із прийняттям постанови про відмову в задовленні позовних вимог ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко