Справа № 160/22203/21
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), в якій, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:
- визнати дії Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком неправомірними;
- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 , період роботи з 24.07.1979 по 07.01.1985 року на Криворізькому заводі «Побутрадіотехніка» на посаді радіомеханіка;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати з 29.01.2020 року, пенсію за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі наданих документів
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у вересні 2020 року він звернувся до відділу з питань призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо призначення пенсії за віком, але йому було відмовлено з посиланням на те, що у наданій трудовій книжці колгоспника не можливо зарахувати період роботи в колгоспі ім. Карла Маркса з 20.11.1985 року по 31.08.1998 року, оскільки не всі записи про кількість відпрацьованих трудоднів завірені печаткою колгоспу, а також довідки про заробітну плату, видані Трудовим архівом П`ятихатського району від 17.02.2020 року № 143, 144, 145, 146, 147, 148 та довідка № 703 від 18.08.2020 року також неможливо зарахувати на тій підставі, що в даних довідках його прізвище ім`я та по-батькові записано не повністю зі скороченнями; період роботи на Криворізькому заводі «Побутрадіотехніка» на посаді радомеханіка з 24.07.1979 року по 07.01.1985 року неможливо зарахувати до загального стажу так, як неможливо ідетифікувати назву підприємства на печатці, якою завірено запис про звільнення; період навчання з 01.09.1977 року по 20.07.1979 року не можливо зарахувати до загального стажу так як в атестаті № 5692 виправлено по-батькові та відсутня повна сканкопія диплому. Всі вище перелічені обставини є підставами для відмови у призначенні пенсії за віком, так як відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що особи мають право на призначення пенсії за після досягнення 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року не менше, як 27 років. На підставі наданих позивачем документів, а саме: трудових книжок та архівних довідок з трудового архіву, відповідачем було зараховано трудового стажу, лише 10 років 5 місяців та 25 днів (стаж враховано по 31.07.2020 року згідно сплати страхових внесків). Також позивачем зазначено, що ним подано до П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області заяву про встановлення фактів, які мають юридичне значення, яку було задоволено у повному обсязі, а саме : було встановлено факт належності, ОСОБА_1 , 29.01.1960 архівних довідок виданих комунальною архівною установою «Трудовий архів П`ятихатського району" П`ятихатської районної ради Дніпропетровської області, від 17.02.2020 року № 143, 144, 145, 146, 147, 148 та №703 від 18.08.2020 року. А також, позивач зазначає, що доказом того, що він працював на Криворізькому заводі «Побутралотехніка» є запис у трудовій книжці від 24.07.1979 року про прийняття на посаду радіомеханіка відповідно до наказу № 97/к від 20.07.1979 року. На підтвердження факту навчання в Кіровоградському технічному училищі №1 в період з 01.10.1977 року по 20.07.1979 року, з метою зарахування часу навчання до загального трудового стажу, позивачем було отримано відповідну довідку від 04.12.2020 року №100, видану Кропивницьким вищим професійним училищем. Враховуючи вищевикладене позивач вважає дії відповідача незаконними та для захисту своїх прав звернувся до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою суду від 10 грудня 2021 року відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Ухвала суду від 10 грудня 2021 року отримана представником відповідача 20 грудня 2021 року разом із позовною заявою із додатком, про що свідчить відповідна розписка про вручення.

Таким чином, граничним строком на подання відзиву є 04 січня 2022 року (включно).

09.02.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, який було направлено на адресу суду шляхом поштового зв`язку 07.02.2022 року, про що свідчить відмітка на конверті.

Отже, відзив судом не враховується при розгляді справи, оскільки його подано з порушенням строку та без клопотання про поновлення такого строку.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , 01.09.2020 року звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатом розгляду заяви позивача від 01 вересня 2020 року із доданими до неї документами відповідачем було надіслано повідомлення про відмову в призначенні пенсії №0400-0305-8/80205 від 14.09.2020 року у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи на дату звернення, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Повідомлення обґрунтовано наступними висновками:

- для підтвердження трудового стажу подано трудову книжку колгоспника, в якій мають місце порушення вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58, а саме: період роботи в колгоспі "ім. К.Маркса" з 20.11.1985 по 31.08.1998 неможливо врахувати так, як не всі записи про кількість відпрацьованих трудоднів завірено печаткою колгоспу. Довідки про роботу та заробітну плату № 143, № 144, № 145, № 146, № 147, №148 від 17.02.2020 та № 703 від 18.08.2020, надані для підтвердження стажу роботи в колгоспі, також неможливо врахувати так, як в них прізвище не відповідає паспорту, а ім`я та по-батькові записано не повністю;

- для підтвердження трудового стажу подано трудову книжку НОМЕР_1 , в якій мають місце порушення вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58, а саме: період роботи з 24.07.1979 по 07.01.1985 неможливо зарахувати до загального стажу роботи так, як неможливо ідентифікувати назву підприємства на печатці, якою завірено запис про звільнення. Період навчання з 01.09.1977 по 20.07.1979 неможливо врахувати до загального стажу роботи так, як в атестаті № 5692 виправлено по-батькові та відсутня повна сканована копія диплому.

За наданими документами, страховий стаж складає 10 років 5 місяців 25 днів (стаж враховано по 31.07.2020 згідно сплати страхових внесків) при необхідному - 27 років.

Додатково відповідач звернув увагу позивача на його право щодо оскарження дій (бездіяльності) Пенсійного фонду та його посадових осіб відповідно до законодавства про звернення громадян, а також у судовому порядку, відповідно до статті 105 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням П`ятихатського районного суду від 30.03.2021 року у справі №190/131/21, яке набрало законної сили 05.05.2021 року, заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Встановлено факт належності ОСОБА_1 архівних довідок № 143, № 144, № 145, № 146, № 147, № 148 від 17.02.2020 року та № 703 від 18.08.2020 року, виданих комунальною архівною установою «Трудовий архів П`ятихатського району» П`ятихатської районної ради Дніпропетровської області.

05.10.2021 року позивач повторно звернувся із заявою про призначення пенсії за віком.

11.10.2021 року Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було прийняте рішення №524 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи на дату звернення, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Страховий стаж складає 23 роки 3 місяці 0 днів.

Отже, не погодившись з діями відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон України № 1058-IV) передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV, починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року не менше 27 років.

Абзацом 1 частини 1статті 24 Закону України № 1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до абзацу 1 частини 2статті 24 Закону України № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною 3 статті 24 Закону України № 1058-IV передбачено, що страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 4 статті 24 Закону України № 1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (далі Порядок № 22-1), до заяви для призначення пенсії за віком додаються такі документи (надаються копії документів з оригіналами): паспорт та документи про місце проживання (реєстрації) особи; документ про присвоєння реєстраційного номеру; трудова книжка (відомості про роботу); диплом, атестат училища, які стверджують денну форму навчання; свідоцтво про шлюб (для жінок); свідоцтво про народження дітей (для жінок); та інші документи.

Згідно з підпунктом 3 пункту 4.2 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що право органів, які призначають пенсію, вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено у пункті 4.7 Порядку № 22-1.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України та згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788-ХІІ) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (далі КМУ).

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документами про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Таким чином, нормою вказаного Порядку № 637 (пункт 1) чітко визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Дослідивши трудову книжку серії НОМЕР_1 , суд підтверджує факт наявності на 1-му аркуші цієї книжки (титульному листі) виправлення у прізвищі ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_2 виправлено на Садовський.

При цьому внутрішня сторона обкладинки даної трудової книжки містить надпис «надпис про зміну прізвища зроблено на підставі паспорту НОМЕР_2 виданим П`ятихатським РВУМВС України Дніпропетровської області 29.11.2000 року Директором Агрофірми «Орлівщина» ОСОБА_3 », засвідчений підписом Директора Агрофірми «Орлівщина» ОСОБА_3 .

Суд зауважує, що прізвище позивача підтверджується його паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , який виданий П`ятихатським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 29.11.2000 року, копія якого знаходяться в матеріалах справи.

В трудовій книжці містяться наступні записи щодо спірного періоду роботи позивача з 24.07.1979 року по 07.01.1985 року:

- запис №1 від 24.07.1979 року прийнятий радіомеханіком на Криворізький завод «Побутрадіотехніка» четвертого розряду наказ 97/л від 20.07.1979 року;

- запис №2 від 07.01.1985 року звільнений за ст. 38 КЗпП УРСР за власним бажанням (на підставі наказу №6 від 15.01.1985 року).

Підставою для не зарахування відповідачем до страхового стажу вказаного періоду роботи позивача слугувала відсутність коду ЄДРПОУ підприємства на відбитку печатки та у записі про звільнення міститься посилання на статтю КЗпП УРСР, на що суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 118 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України (далі - Положення № 118).

Відповідно до пункту 2 Положення № 118, суб`єктами Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (далі Реєстр) є юридичні особи та відокремлені підрозділи юридичних осіб всіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, що находяться на території України та провадять свою діяльність на підставі її законодавства

Абзацом 1 пункту 4 Положення № 118 встановлено, що інформаційний фонд Реєстру містить, зокрема, дані ідентифікаційні ідентифікаційний код та найменування суб`єкта.

Пунктами 6-7 Положення № 118 визначено, що ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним. ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах.

Аналізуючи наведені вище положення постанови Кабінету Міністрів України, суд зазначає, що після затвердження Кабінетом Міністрів України положення № 118, кожній юридичні особі має бути присвоєний ідентифікаційний код, який є незмінним під час провадження такою особою своєї господарської діяльності. Крім цього, такий код повинен використовуватись в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта господарювання та зазначається на його печатках та штампах.

Разом з тим, Україну проголошено незалежною демократичною державою 24 серпня 1991 року. До цього часу, на печатках підприємств, установ та організацій була відсутня інформація про коди підприємств. В подальшому зміна печаток відбувалась поступово і протягом значного часу.

Та обставина, що Криворізький завод «Побутрадіотехніка» не змінив свої штампи та печатки на нові після припинення УРСР, не робить документи, які засвідчені ним, такими, що не підлягають застосуванню, або не чинними та неправдивими, а отже відсутність на печатці кооперативу відповідного коду не є підставою для неврахування до страхового стажу позивача періоду його роботи у такому підприємстві.

Положеннями постанови Верховної Ради України «Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи» від 11 травня 1992 року № 2318-XII та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів», затвердженої наказом МВС України № 643 від 18 жовтня 1993 року не містять положень про не чинність фактично існуючих печаток та штампів з символікою УРСР та про обов`язок щодо їх заміни.

Період спірної трудової діяльності позивача регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року № 162 (далі Інструкція № 162).

Згідно з абзацами першим, другим, четвертим пункту 2.2. Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до пункту 2.10 Інструкції № 162, відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорта або свідоцтва про народження.

Освіта - середня, середня спеціальна і вища - вказується тільки на підставі документів (атестата, посвідчення, диплома).

Пунктом 2.13. Інструкції № 162 передбачено, що у графі 3 розділу «Відомості про роботу» у вигляді заголовка пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: «Прийнято або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво» із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду Записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнято працівника, виробляються: для робітників - відповідно до найменуваннями професій, вказаних у Єдиному тарифно-кваліфікаційному довіднику робіт і професій робітників; для службовців - відповідно до найменуваннями посад, зазначених в Єдиної номенклатурі посад службовців, або відповідно до штатного розкладу.

Переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.

Вимоги до заповнення трудової книжки при звільненні передбачені пунктами 2.25-2.29 Інструкції № 162. Так, записи про причини звільнення повинні вироблятися в трудовій книжці в точній відповідності з формулюваннями чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Запис про звільнення в трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; в графі 2 - дата звільнення; в графі 3 -причина звільнення; в графі 4 вказується, на підставі чого внесено запис, - наказ (розпорядження), його дата і номер (пункти 2.25.- 2.26. Інструкції).

Пункт 4.1. Інструкції містить вимоги про те, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснюється в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06 вересня 1973 року № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців» (п. 8.1. Інструкції).

Аналогічні за змістом положення містить також Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110.

Відповідно до пункту 18 постанови Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 06 серпня 1973 року № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, відповідальність за організацію роботи з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, і право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки.

Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові № 687/975/17 від 21 лютого 2018 року, в якій суд касаційної інстанції вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Відповідно до пункту 1 «Основних положень про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників», затверджених Постановою Ради Міністрів СРСР № 310 від 21 квітня 1975 року «Про трудові книжки колгоспників» (далі Постанова № 310), яка набрала законної чинності 01 січня 977 року, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.

Відповідно до пунктів 2 і 3 Постанови № 310, трудові книжки ведуться на усіх членів колгоспів з моменту їх прийняття у члени колгоспу. Наявні у колгоспників трудові книжки раніш встановленого зразка обміну на нові не належать. Заповнення трудової книжки вперше проводиться в присутності особи, прийнятої у члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника здійснюються записи про членство у колгоспі, дані про трудову участь прийнятий у колгоспі річний мінімум трудової діяльності, його виконання. Усі записи у трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи у колгоспі підписом голови колгоспу чи спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою. (пункти 5 і 6 Постанови № 310).

Аналіз вказаних вище правових норм свідчить про те, що трудова книжка колгоспника заводиться колгоспом у разі якщо особа розпочинає трудову діяльність у колгоспі.

Відповідно до пункту 13 Постанови № 310, відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена головою колгоспу особа.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України),кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За унормуванням пункту 7 частини 2статті 245 КАС України, в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з пункту 4 частини 2статті 245 КАС України.

За приписами частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи наведене, суд вважає необхідним для повного захисту прав позивача визнати протиправними дії Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межахзакону, можливість застосувати нормизаконута вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Статтею 58 Закону № 1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача, суд дійшов висновку щодо зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 , період роботи з 24.07.1979 по 07.01.1985 року на Криворізькому заводі «Побутрадіотехніка» на посаді радіомеханіка, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 05.10.2021 року, з урахуванням висновків суду та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.

Аналогічна правова позиція висловлена Третім апеляційний адміністративним судом у постановах від 13.10.2021 року у справі №160/17081/21, від 12.11.2021 року у справі № 160/2493/21.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно приписів частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

На підставі частини 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом задоволено основну позовну вимогу позивача, то підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії-задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 , період роботи з 24.07.1979 року по 07.01.1985 року на Криворізькому заводі «Побутрадіотехніка» на посаді радіомеханіка.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 05.10.2021 року, з урахуванням висновків суду та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 11.02.2022 р.

Суддя О.М. Неклеса