Справа № 640/21569/21
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Парінова А. Б., Ключковича В .Ю., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 16.12.2021) у справі за позовом приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Приватне акціонерне товариство "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просило суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 12.07.2021, винесену в межах виконавчого провадження № 52485516.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року позов приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

Апелянта зазначає, що судом першої інстанції не правильно розтлумачено ст. 40 ЗУ "Про виконавче провадження" у зв`язку з чим не прийнято до уваги, що відповідно до вказаної норми державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору, виключно у випадку, якщо його не стягнуто. Також, апелянт зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що відповідачем не стягнуто всієї суми за виконавчим документом та відповідно не вчинялось дій щодо стягнення заборгованості, яка залишилась не стягнутою, а тому підстави для стягнення виконавчого збору у розмірі зазначеному в оскаржуваній постанові у відповідача відсутні, оскільки повторне направлення стягувачем виконавчого документу на виконання призведе до подвійного стягнення з божника суми виконавчого збору.

До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого відповідачем щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено.

Крім того, 15.02.2022 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшли письмові заперечення апелянта на відзив.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду відкрито провадження за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

В судове засідання сторони не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, у зв`язку із чим, судом апеляційної інстанції постановлено про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов виконавчий документ - наказ Господарського суду Донецької області від 13.09.2016 № 905/711/16 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» на користь Державного підприємства «Енергоринок» 590045224,19 грн., у тому числі 548248311,16 грн. основного боргу - 1000000,00 грн., пені - 483914,27 грн., штрафу - 33742927,24 грн, інфляційних нарахувань - 6570071,07 грн, 3% річних, а також відшкодування судового збору в сумі 205249,57 грн.

Державним виконавцем відділу 04.10.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52485516, боржнику встановлено строк на самостійне виконання, копію постанови направлено боржнику до виконання, стягувачу до відома.

В рамках даного виконавчого провадження в примусовому порядку з рахунків боржника частково стягнуто заборгованість та виконавчий збір в сумі 404,13 грн (відповідно до платіжного доручення від 10.10.2019 № 12018); 441,30 грн. (відповідно до платіжного доручення від 07.04.2021 № 6349.).

У подальшому, до відділу надійшла заява стягувана ДП «Енергоринок» від 30.06.2021 № 01/22-1911 про повернення виконавчого документа стягувану без подальшого виконання.

Пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа, тож, державним виконавцем 12.07.2021 прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувану.

Також, керуючись статтями 3, 27, 37, 40 Закону, державним виконавцем 12.07.2021 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у ВП № 52485516 у розмірі 59024206,45 грн.

Не погоджуючись з постановою про стягнення виконавчого збору, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р. №1404-VIII, зі змінами та доповненнями, далі - Закон №1404-VIII), Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV а також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5 (далі - Інструкція №512/5), що визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є правомірність стягнення державним виконавцем з позивача виконавчого збору у розмірі 59024206,45 грн в межах ВП № 52485516 у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" з суми, що не була стягнута державним виконавцем у примусовому порядку та складає 548248311,16 грн.

Як встановлено судом, 04 жовтня 2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито ВП № 52485516 з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 13.09.2016 № 905/711/16 та запропоновано боржнику самостійно виконати рішення суду в семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Разом з цим, боржнику роз`яснено, що при невиконанні рішення зазначений строк його буде виконано у примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Відповідно до приписів ст.28 ЗУ "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (який був чинний станом на час відкриття виконавчого провадження) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47 цього Закону (якою встановлено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: є письмова заява стягувача), якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

З матеріалів справи вбачається, що в рамках даного виконавчого провадження в примусовому порядку з рахунків боржника частково стягнуто заборгованість та виконавчий збір в сумі 404,13 грн відповідно до платіжного доручення від 10.10.2019 № 12018 та 441,30 грн відповідно до платіжного доручення від 07.04.2021 № 6349.

У свою чергу, 30.06.2021 року стягувачем подано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про повернення виконавчого документу без виконання.

Станом на 27 серпня 2020 року набув чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 5 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції чинній до 28.08.2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1)за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону №1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

З аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відтак, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

З 28 серпня 2018 року частину другу статті 27 Закону №1404-VІІІ змінено, (Законом України №2475-VIII від 03 липня 2018 року) та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля", база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме:

- у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми,;

- у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що виконавчий документ повернуто за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто, відтак дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору та визначення обрахунку виконавчого збору з розміру суми, що підлягала примусовому стягненню відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII, є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 520/11908/18.

Положення статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній у період до 28.08.2018 року) зменшували відповідальність приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля", як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції чинній з 28.08.2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.

Відтак, з урахуванням того, що зміни внесені Законом №2475-VIII погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом № 905/711/16 у розмірі 590045224,19 грн, колегія суддів дійшла висновків, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 59024206,45 грн.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року справа № 2540/3203/18.

Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем не було стягнуто всієї суми, що належить до стягнення на підставі виконавчого документу, не зважаючи на те, що відповідне виконавче провадження відкрите ще у жовтні 2016 року, а з заявою про повернення виконавчого документу стягувач звернувся лише 30.06.2021 року, тобто після спливу майже п`яти років.

Також, у вказаній постанові Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що стягнення з боржника виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу є неправомірним, оскільки суттєво погіршує становище боржника та не відповідає нормам законодавства, яке підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція також викладена Верховним Судом у постановах від 28.10.2020р. у справі № 400/878/20, від 21.01.2021р. у справі № 640/3430/19, від 28.01.2021р. у справі № 420/769/19, від 20.05.2021р. у справі № 640/32814/20.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а також повністю спростовуються доводами апелянта та наявними у справі доказами.

При цьому, колегія суддів критично оцінює доводи відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Дійсно, приписами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Поряд із цим, правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Натомість, правові висновки Верховного Суду на які посилається відповідач у відзиві на позов, хоча у викладені у постановах Верховного Суду при вирішенні спорів з оскарження дій та рішень виконавців в рамках виконавчих проваджень, однак щодо інших обставин, відмінних тим, що є предметом вирішення у даній справі.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відповідності до ст. 271 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення.

Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

Частиною третьою статті 272 КАС України визначено, що судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з адміністративним позовом у розмірі 20460,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 31530,00 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 229, 271, 286, 272, 308, 310, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року скасувати, прийняти нову постанову, якою позов приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 12.07.2021, винесену в межах виконавчого провадження № 52485516.

Стягнути на користь приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" (, місцезнаходження: вул. Комерційна, буд.8, Краматорськ, Донецька область, 84302) з відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (, місцезнаходження: вул. Городецького 13, Київ 1, 01001) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 54 555,00 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 15.02.22)