Справа № 160/9621/21
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2022 року м. Дніпросправа № 160/9621/21

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 р. (суддя Ільков В.В.) в адміністративній справі №160/9621/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2018 р. по 25 травня 2021 р. включно; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2018 р. по 25 травня 2021 р. включно.

В обгрунтування позову позивач вказував на те, що при звільненні з військової служби 14 серпня 2018р. відповідачем не було здійснено повний розрахунок грошового забезпечення, тому наявні підстави для застосування приписів статті 117 Кодексу законів про працю України та зобов`язання відповідача сплатити користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем. Посилаючись на порушення норм матеріального права, скаржник просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Скаржник вказує, що положення трудового законодавства, у тому числі статей 116-117 Кодексу законів про працю України, не розповсюджуються на правовідносини, які виникли з приводу проходження та звільнення з військової служби. Враховуючи те, індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористану відпустку присуджені позивачеві судовими рішеннями, зобов`язання роботодавця виплатити грошову компенсацію, змінюється на зобов`язання виконати судове рішення.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду не надходив.

Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №167 від 14 серпня 2018 р. ОСОБА_1 з 14 серпня 2018 р. звільнений з військової служби у запас, виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення. На дату звільнення - 14 серпня 2018 р. відповідачем не проведений з позивачем розрахунок грошового забезпечення в повному обсязі. Усі належні йому суми виплачені лише - 26 травня 2021 р.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із встановленої обставини протиправної бездіяльності, допущеної відповідачем, в частині невиплати позивачу усіх належних йому сум грошового забезпечення в день звільнення - 14 серпня 2018 р., а тому визнав обгрунтованими вимоги позивача щодо визначення відповідачу зобов`язання виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 серпня 2018 р. по день фактичної виплати усіх належних сум - 25 травня 2021 р. включно.

Скаржник наполягає на тому, що нормами трудового законодавства не регулюються правовідносини з приводу проходження та звільнення з військової служби.

Колегія суддів вважає такий довід неспроможним, оскільки згідно Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 р. №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03 серпня 2021 р. у справі №580/278/19 (К/9901/8019/20).

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За результатами аналізу зазначених законодавчих норм Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 дійшла висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи письмових доказів, відповідачем на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 р. у справі №440/3653/20 виплачено позивачу 26 лютого 2021 р. індексацію грошового забезпечення в розмірі 45 448,04 грн., а 26 травня 2021 р. грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в розмірі 19 098, 60 грн.

Позивач звільнений з військової служби та виключений з особового складу Військової частини НОМЕР_1 - 14 серпня 2018 р., натомість до суду з позовом щодо виплати вищезазначених сум звернувся лише 10 липня 2020 р., тобто через 1 рік 11 місяців.

З метою врахування правової позиції Верховного Суду у справі №480/3105/19 щодо застосування принципу пропорційності при визначені суми компенсації відносно розміру виплачених частково сум при звільненні та тих, які належали до виплати, колегія суддів ухвалою від 26 січня 2022 р. зобов`язала Військову частину НОМЕР_1 направити суду інформацію про: 1) суму грошового забезпечення (відокремити за видами виплат), виплаченого ОСОБА_1 безпосередньо при звільненні зі служби на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2018 № 167. В цю суму не включати суми, які в подальшому були присуджені йому за судовими рішеннями у справах № 440/3653/20 та № 440/3299/20; 2) суму грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 за судовим рішенням у справі № 440/3653/20, зазначивши дату перерахування цих коштів; 3) суму грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 за судовим рішенням у справі № 440/3299/20, зазначивши дату перерахування цих коштів.

На виконання вимог ухвали суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшли копії документів (довідки, розрахункові відомості), зміст яких неможливо прочитати. Жодної узагальненої інформації, викладеної письмово, із наданням відповідей на поставлені судом питання, відповідачем не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 р. в адміністративній справі №160/9621/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 15 лютого 2022 р. та оскарженню в скасаційному порядку не підлягає згідно частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя Т.С. Прокопчук

суддя О.О. Круговий