Справа № 460/12858/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 460/12858/21 пров. № А/857/22783/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кушик Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Рівне судом у складі головуючого судді Друзенко Н.В., повний текст рішення складено 19.10.21) у справі №460/12858/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про визнання дії/ бездіяльності протиправними та стягнення середнього заробітку, суд -

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

10 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила:

визнати неправомірною бездіяльність Рівненської обласної прокуратури щодо невиплати на її користь середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги та стягнути з Рівненської обласної прокуратури на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги в зв`язку зі звільненням по день фактичного розрахунку в розмірі 320044 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Рівненської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 14.05.2020 по 11.08.2021 в сумі 22403,08 грн (двадцять дві тисячі чотириста три гривні 08 коп.).

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що висновки оскаржуваного рішення не відповідають обставинам справи, таке прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що вихідна допомога і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належать до структури заробітної плати, а тому на них не поширюються вимоги Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Крім того, Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплати вихідної допомоги звільненому працівнику, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги сторони повідомлені в установленому порядку, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що Прокурором області А.Войтенком винесений наказ від 30.04.2020 №345к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким останню звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи Прокуратури Рівненської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у перший робочий день після закінчення її тимчасової непрацездатності; підстава: рішення №138 від 02.04.2020 кадрової комісії №1.

Наказом виконуючого обов`язки прокурора області Р. Павленко від 14.05.2020 №399к «Про звільнення ОСОБА_1 » постановлено, що ОСОБА_1 вважається такою, що звільнена з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи Прокуратури Рівненської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14 травня 2020 року.

Наказом від 14.05.2020 №399к зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку Прокуратури Рівненської області провести остаточний розрахунок, та виплатити позивачу компенсацію за невикористані щорічні та додаткові відпустки за період роботи з 02.07.2018 по 01.07.2019 в кількості 05 календарних днів, за період роботи з 02.07.2019 по 14.05.2020 в кількості 39 календарних днів, невикористані додаткові оплачувані відпустки відповідно до статті 182-1 КЗпП України тривалістю 10 календарних днів за 2019 рік, тривалістю 10 календарних днів за 2020 рік.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 у справі №460/8206/20, яке набрало законної сили 08.06.2021, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Рівненської обласної прокуратури суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 21680,80 грн.

На виконання вказаного судового рішення 11.08.2021 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 суму у розмірі 21680,80 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку «ОЩАДБАНК».

Вважаючи протиправною несвоєчасну виплату при звільненні вихідної допомоги, позивач 10.09.2021року звернулася до суду з позовною заявою про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини відповідача виплати вихідної допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Щодо розміру компенсації, то суд зазначив, що позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі, що набагато перевищує розмір невиплаченої вихідної допомоги, а тому вважав за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності та, таким чином стягнути компенсацію у розмірі 22403,08 грн.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, вихідна допомога є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці прокурорів, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції, про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин норм ст.ст.116,117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів прокуратури (постанова Верховного Суду від 22.07.2021 року у справі № 200/5764/20-а).

За таких умов колегія суддів не бере до уваги заперечення відповідача про непоширення на працівників прокуратури норм КЗпП України. Зокрема, відповідач зазначає, що з 25.09.2019 року особливості застосування до прокурорів положень пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої - третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України установлюються Законом України «Про прокуратуру». Тому з 25 вересня 2019 року саме цей Закон, а не Кодекс законів про працю України поширюється на правовідносини між позивачем і відповідачами. Проте, колегія суддів звертає увагу, що вказане твердження Верховний Суд зробив щодо правовідносин, які пов`язані з проходженням прокурором публічної служби та звільнення, які урегульовані спеціальними законодавчими актами. Питання ж відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум регулюється КЗпП України.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані. Тому, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників прокуратури (зокрема затримку виплати вихідної допомоги при звільненні) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з рішенням суду щодо необхідності виплати позивачу вихідної допомоги, оскільки така не передбачена спеціальним законодавством. Проте, судове рішення, яким зобов`язано відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні набрало законної сили, воно є виконане відповідачем, а тому не може бути предметом перегляду у вказаній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені с. 117 КЗпП України.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року у справі № 21-1765а15 зазначав, що аналіз ст.ст. 116-117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень ст. ст. 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена ст. 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Судом встановлено, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 зазначеного Порядку).

Так, судом першої інстанції враховано, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 у справі №460/8206/20, яке набрало законної сили 08.06.2021, встановлено, що відповідно до довідки Рівненської обласної прокуратури від 02.10.2020 середня заробітна плата позивача становила 21680,40 грн, середньоденна 1032,40 грн.

Також встановлено, що період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 14.05.2020 року по 11.08.2021 року (включно) становить 310 робочих днів, а відтак, середній заробіток за вказаний період становить 320044,00 грн. (1032,40 грн х 310 робочих днів)

Враховуючи, що недоплачена сума вихідної допомоги становить 21680,80 грн., і є меншою ніж середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 320044,00 грн (310 днів затримки розрахунку х 1032,40 грн.) суд першої інстанції дійшов висновку за можливе застосувати до даних правовідносин принципу співмірності з урахуванням наступної методики розрахунку.

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку судом першої інстанції визначено у розмірі 0,07 шляхом ділення суми компенсації за вихідну допомогу у розмірі 21680,80 грн на суму 320044,40 грн. середнього заробіток за весь час затримки розрахунку. З урахуванням приведеної методики розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 22403,08 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. Розрахунок: 1032,40 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,07 х 310 (днів затримки розрахунку).

Колегією суддів ураховано, що сторонами не заперечується застосована судом першої інстанції методика визначення істотності частки та проведений за цією методикою розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку, а відтак у вказаній частині рішення суду доводами апеляційної скарги не охоплюється.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що обумовлена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Окрім того, колегією суддів встановлено, що відповідно до д п.1 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності належать справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відповідно до примітки статті 51- 3 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються прокурори, слідчі і дізнавачі, керівники, заступники керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, їх апаратів та самостійних структурних підрозділів.

Як наслідок вказана справа не належить до справ незначної складності, а відтак підлягала розгляду судом в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до п.7 ч. 3 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду є таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року у справі №460/12858/21 скасувати.

Ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Рівненської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Рівненської обласної прокуратури (Код , вулиця 16 Липня, будинок 52, місто Рівне, 33028) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 14.05.2020 по 11.08.2021 в сумі 22403,08 грн. (двадцять дві тисячі чотириста три гривні 08 коп.).

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури - відмовити

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
І. М. Обрізко
Повне судове рішення складено 17 лютого 2022 року