Справа № 460/2442/19
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 460/2442/19 пров. № А/857/22021/21
А/857/22936/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Бруновської Н.В., Довгої О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року та на додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року, ухвалені суддею Щербаков В.В. у м. Рівне в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 460/2442/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),-

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Головного управління ДФС у Рівненській області, у якому просив визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року №Ф-71640-51-У, від 10 травня 2019 року № Ф-71640-51-У.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року в задоволенні заявленого позову відмовлено.

За наслідком апеляційного перегляду справи № 460/2442/19 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2020 рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.11.2019 у справі № 460/2442/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 листопада 2020 року рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року позов задоволено.

10 серпня 2021 року позивач звернувся до суду із заявою про винесення додаткового рішення, яким вирішити питання розподілу понесених ним судових витрат.

Додатковим рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року задоволено частково заяву позивача про розподіл судових витрат. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн. У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішенням та додатковим рішенням суду, відповідач оскаржив їх в апеляційному порядку. Вважає, що рішення та додаткове рішення ухвалені з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягають скасуванню з підстав, викладених в апеляційних скаргах. Просить скасувати оскаржувані судові рішення та за наслідком скасування рішення просить ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити, а за наслідком скасування додаткового рішення просить ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні відповідної заяви позивача.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (із змінами та доповненнями) (далі - Закон № 2464-VI).

Виключно Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (п.2 ст.2 Закону №2464-VI).

Частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VІ передбачено, що орган доходів і зборіву порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю на підставі відповідного свідоцтва № 1075 від 08.10.2013 (т.1 а.с.55) та з 24.02.2014 перебуває на обліку у податковому органі за № 468 як самозайнята особа (т.1 а.с.59).

Позивачем було задекларовано доходи, отримані від зайняття адвокатською діяльністю, за травень 2017 року у сумі - 3600 грн, з якого ним самостійно сплачений єдиний внесок у розмірі 792 грн, а також за листопад 2018 року у сумі 3200 грн, з якого ним сплачений єдиний внесок у розмірі 819,06 грн (т.1 а.с. 208-215). У 2019 році доходи від здійснення адвокатської діяльності позивачем не декларувались (т.1 а.с. 222-224).

Водночас з 01.01.2015 позивач прийнятий на посаду заступника начальника партії Державного підприємства "Українська геологічна компанія", що підтверджується копіями довідок № 6-214 від 19.03.2019 та № 6-52 від 24.01.2019 (т.1 а.с.19, 20).

За 2017-2018 роки, а також перший квартал 2019 року роботодавцем позивача Державним підприємством "Українська геологічна компанія" сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника ОСОБА_1 , що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу (т.1 а.с.202-203).

На звернення позивача про надання індивідуальної податкової консультації щодо застосування ЄСВ (т.1 а.с.14-15), відповідачем листом від 06.03.2019№ 2525/ФОП/17-00-13-02-04 надано індивідуальну податкову консультацію з питань застосування законодавства в частині необхідності сплати єдиного соціального внеску, зміст якої вказує на необхідність сплати позивачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 01.01.2017 навіть за умови перебування в трудових відносинах та сплати єдиного соціального внеску за нього роботодавцем (т.1 а.с.16-18).

Згадана податкова консультація оскаржена позивачем у судовому порядку та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019 у справі №857/7846/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

За наслідком касаційного перегляду справи №460/943/19 постановою Верховного Суду від 05.03.2020 визнано протиправною індивідуальну податкову консультацію, згідно з якою податковим органом повідомлено про необхідність сплати єдиного соціального внеску позивачем, як особою, що здійснює незалежну професійну діяльність, навіть за умови перебування в трудових відносинах та сплати єдиного соціального внеску за нього роботодавцем, скасовано.

Головним управлінням ДПС у Рівненській області видано нову індивідуальну податкову консультацію від 28.05.2020, якою надано роз`яснення, згідно з якими ОСОБА_1 , який перебуває у трудових правовідносинах і мінімальний страховий платіж за якого сплачує роботодавець, не зобов`язаний сплачувати єдиний внесок як самозайнята особа, за періоди, в яких не отримував доходу від провадження діяльності за неосновним місцем роботи як адвокат (т.1 а.с. 150-152).

Відповідно до даних інтегрованої картки платника податку за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) станом на 30.04.2019 за позивачем рахується борг (недоїмка) зі сплати ЄСВ в загальній сумі 19379,39 грн. за 2017-2018 роки та І квартал 2019 року (т.1 а.с.62-64).

Таким чином, відповідачем виставлено позивачу вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 № Ф-71640-51-У на суму 16625,21 грн, яка включає суму заборгованості за єдиним внеском за 2017 та 2018 роки (а.с.12) та від 10.05.2019 № Ф-71640-51-У на суму 2754,18 грн на суму недоїмки за І квартал 2019 року (а.с.11).

Як підстави винесення цих вимог контролюючий орган вказав:

-статтю 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (правова підстава);

- дані інформаційної системи органів доходів і зборів (фактична підстава).

Контролюючий орган визначив суми недоїмки з ЄСВ самостійно, що відображено в даних облікової картки позивача, як платника податків. Сума ЄСВ виникла за період 2017-2018 роки, перший квартал 2019 року.

Позивач, вважаючи вимоги Головного управління ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 № Ф-71640-51-У та від 10.05.2019 № Ф-71640-51-У протиправними, звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

В розумінні статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту третього цієї ж частини застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно із пунктом четвертим частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, втому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Водночас, відповідно до пункту першого частини першої статті 4 Закону№ 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно доЗакону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абз.1 п.1 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI).

Для платників, зазначених упунктах 4 (крім фізичних осіб- підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI).

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.3 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI).

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особане є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (№480/4656/18), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Згідно з підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи Серков проти України (заява № 39766/05), Щокін проти України (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Таким чином, з урахуванням наведеного, при вирішенні спору підлягають дослідженню обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом (частина третя статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Судом встановлено, що позивач отримав 08.10.2013 свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та зареєстрований в контролюючому органі як платник податків та зборів. В періоді, охопленому предметом цього спору, за наслідком здійснення адвокатської діяльності як самозайнята особа та отримання від неї доходу сплатив у визначеному законом розмірі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Крім того, в обґрунтування протиправності оскаржуваної вимоги позивач покликається на те, що починаючи з січня 2015 року він працює як найманий працівник на посаді начальника партії Державного підприємства «Українська геологічна компанія» та в підтвердження надає довідки про доходи, отримані у 2017 та 2018 роках.

Так, із наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, та підтверджується скаржником, що заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску станом на 25.06.2019 на суму 2754,18 грн та станом на 25.03.2019 на суму 16625,21 грн сформована позивачу за його несплату, починаючи з січня 2017 року по березень 2019 року. При цьому відповідачем враховано заборгованість зі сплати ЄСВ за період, протягом якого позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Українська геологічна компанія» ().

Суд встановив, що ДП «Українська геологічна компанія» у спірний період у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах щомісяця нараховував на суму заробітної плати єдиний соціальний внесок та сплачував цю суму до бюджету.

З огляду на наведене, оскільки в період з 01.01.2017 по 30.03.2019 позивач був найманим працівником та застрахованою особою, а отже платником єдиного соціального внеску за нього був роботодавець - страхувальник ДП «Українська геологічна компанія».

Разом з тим, контролюючий орган не позбавлений можливості самостійно перевірити сплату ЄСВ за позивача роботодавцем за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнобов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону № 2464-VI Державний реєстр створюється для забезпечення: ведення обліку платників і застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікації; накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про сплату платниками єдиного внеску та про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; нарахування та обліку виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру здійснюється на підставі положення, що затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (абзац другий частини третьої статті 16 Закону № 2464-VI).

Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд України, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування (абзац третій частини першоїстатті 20 Закону № 2464-VI).

Персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства (абзац перший частини другоїстатті 20 Закону № 2464-VI).

На кожну застраховану особу заводиться персональна електронна облікова картка, до якої, зокрема, включаються відомості про суми виплат (доходу), з якої сплачено страхові внески за відповідний місяць (ч.3 ст.3 Закону № 2464-VI).

Порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та порядок надання інформації з реєстру застрахованих осіб визначається Положенням про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України №18.06.2014 №10-1 (в редакції Постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 №8-1) (далі - Положення № 10-1).

З метою забезпечення обробки інформації в реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер облікової картки (пункт 1 розділу ІІІ Положення № 10-1).

Облікова картка відкривається в разі, зокрема, надходження у складі звітності від страхувальника відомостей про застраховану особу, дані про яку відсутні в Реєстрі застрахованих осіб; в інших випадках, передбаченихЗаконом № 2464-VI (пункт 2 розділу ІІІ Положення № 10-1).

За змістом пункту 2 розділу ІV Положення № 10-1 до облікових карток реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, зокрема відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями, - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно наявних в матеріалах справи відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування протягом спірного періоду страхувальником позивача є ДП «Українська геологічна компанія». Вказані відомості містять інформацію про сплату страхувальником страхових внесків, які з огляду на вказаний розмір заробітку позивача, що перевищував розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановлений Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік, свідчать про сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника в сумі, що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць (22% від суми нарахованої заробітної плати).

Крім того, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03.12.2020 у справі №140/2122/19, факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Судовим розглядом встановлено, що контролюючим органом сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) на суми боргу (недоїмки) станом на 25.03.2019 та на 25.06.2019 та у зв`язку із набуттям ними статусу узгоджених у третій частині номера проставлено літеру «У», яка є лише інформацією щодо узгодження вимог.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанціїх про протиправність вимоги Головного управління ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки від 07 лютого 2019 року №Ф-71640-51 та вимоги Головного управління ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску за І квартал 2019 року від 10 травня 2019 року №Ф-71640-51, що має наслідком їх скасування.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині постанови суду першої інстанції зазначається про розподіл судових витрат.

За приписами ст.139 КАС України розподіл понесених позивачем судових витрат, до яких статтею 132 КАС України віднесено судовий збір, можливе за умови задоволення позову позивача.

Згідно з ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Тобто, наведеною нормою визначено, що додатковими судовими рішеннями є додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, не вирішені основним рішенням.

Водночас, додаткове судове рішення за юридичною природою є засобом доповнення вже ухваленого судового рішення, не може змінювати суті основного судового рішення та перелік підстав, за яких суд може прийняти додаткове судове рішення, є вичерпним.

Оскільки рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року не вирішено питання розподілу судових витрат, понесених позивачем за подання апеляційної скарги на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у розмірі 1152,60 грн, скасоване судом касаційної інстанції, що відповідно до п.3 ч.1 ст.252 КАС України є підставою для ухвалення додаткового рішення, понесення позивачем витрат на сплату судового збору та їх пов`язаність з розглядом справи підтверджено наявною у матеріалах справи квитанцією, відтак суд апеляційної інстанції поділяє висновок суду першої інстанції про необхідність його стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі додатковим рішенням.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваних рішень.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу ажміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року та додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 460/2442/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді Н. В. Бруновська
О. І. Довга