Справа № 140/15362/21
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2022-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року ЛуцькСправа № 140/15362/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лозовського О. А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною щодо не проведення 02.11.2021 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення; зобов`язання нарахувати та виплатити належні при звільненні суми індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби, компенсацію вартості неотриманого речового майна, що належить до видачі, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2018, 2019, 2021 роки як військовослужбовцю-жінці, що має дітей віком до 15 років, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, підйомну допомогу на членів сім`ї під час проходження військової служби у зв`язку з переведенням до нового місця служби.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 протягом 2005-2021 років проходила військову службу в структурних підрозділах Державної прикордонної служби України, в т. ч. у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина 9971) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби та перебувала на всіх видах забезпечення.

Згідно наказу начальника 6 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 02.11.2021 №659-ос позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 02.11.2021.

В день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, військова частина НОМЕР_2 зобов`язана була провести зі мною повний розрахунок. Однак станом на 02.11.2021 відповідач не провів остаточного розрахунку при звільненні, а саме не нарахував та не виплатив додаткову відпустку за 2018, 2019, 2021 роки (тривалістю по 10 календарних днів кожна) військовослужбовцю - жінці, що має дітей віком до 15 років, індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби; компенсацію вартості неотриманого речового майна, що належить до видачі, матеріальну допомогу на вирішення соціально - побутових питань та підйомну допомогу на членів сім`ї під час проходження військової служби у зв`язку з переведенням до нового місця служби.

При звільненні з військової служби, позивач подав рапорти про отримання вищевказаних коштів. Однак, відповідачем залишено їх без виконання.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

Відповідач у відзиві на позов від 05.01.2022 вх.№14/30-1/б/н обгрунтовуючи свої заперечення проти позовних вимог вказав, що військова частина НОМЕР_2 є органом державної влади на місцях в системі Державної прикордонної служби України, являється бюджетною установою і утримується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України, а також є бюджетною установою, без власного прибутку, розпорядником коштів ІІІ класу, тобто кошти використовуються лише за призначенням і в конкретно встановлених рамках, які виділяються з Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Представник відповідача зазначив, що під час проходження військової служби позивачу виплачувалось належне грошове забезпечення, яке обчислювалось та нараховувалось у межах виділених Луцькому прикордонному загону коштів, у відповідності до статті 17 Конституції України, статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Інструкції №425 та Інструкції №558.

Щодо позовних вимог в частині компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як військовослужбовці-жінці, яка має дітей до 15 років представник відповідача звертає увагу, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 10 календарних днів на рік одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, передбачена частиною першою статті 19 Закону України «Про відпустки», не належить до щорічних відпусток. Пунктом 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено тимчасове обмеження (на час дії особливого періоду) в наданні інших видів відпусток (до них належить і вказана додаткова відпустка). Після прийняття першого Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303 (затверджено Законом України від 17.03.2014 №1126-VII) і донині в Україні діє особливий період. Відповідач вважає, що така додаткова відпустка не підлягає грошовій компенсації. Також відповідач зазначив, що у період проходження військової служби позивач не зверталась із рапортом на отримання цієї відпустки або її заміну на грошову компенсацію, тому її доводи про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 є безпідставними, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в чистині нарахування та виплати невиплаченої індексації грошового забезпечення, відповідач вказав наступне.

Законом України від 28.12.2014 №76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2015, внесено зміни у статтю 5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення та доповнено її частиною 6 такого змісту: проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що Кабінетом Міністрів України на 2015 рік затверджується особливий порядок проведення індексації грошових коштів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Однак, Кабінет Міністрів України рішення про порядок проведення індексації заробітної плати та особливого порядку проведення індексації грошових доходів населення на 2015 рік не приймав, внаслідок чого грошові кошти на виплату індексації заробітної плати не виділялись, а тому у Військової частини НОМЕР_2 відсутні підстави для проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Представник відповідача вважає, що нарахування суми індексації доходів у повному розмірі за відсутності бюджетних асигнувань у кошторисі, вважається порушенням бюджетного законодавства, що є недопустимим. У зв`язку з цим, з урахуванням джерела коштів на проведення індексації у межах фінансових ресурсів та за відсутності бюджетних надходжень Військовою частиною НОМЕР_2 , як бюджетною установою, нарахування та виплата індексації позивачу в період з 01.07.2015 по 01.03.2018 (під час проходження ним військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 ) не здійснювалась. У період з 18.07.2018 по 23.08.2019 позивач не проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , відповідно відповідачем за цей період не виплачувалась та не нараховувалась індексація грошового забезпечення. Поряд з цим зазначає, що згідно особистих карток грошового забезпечення позивача за 2020-2021 роки ОСОБА_1 нараховувалась і виплачувалась індексація грошового забезпечення з 01.01.2020 по 02.11.2021.

Щодо позовних вимог в частині виплати компенсації вартості не отриманого речового майна, що належить позивачу до видачі, представник відповідача вказав, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця (пункт 3 Порядку №178). Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку №178).

Зауважив, що на виконання пункту 5 Порядку №178 Адміністрацією Державної прикордонної служби України було видано розпорядження з метою зазначення цін у 2021 році, а саме відповідно до розпорядження від 29.01.2021 №13 вказана вартість належних до видачі предметів речового майна з моменту виникнення права на отримання яких виникало у військовослужбовця з 01.01.2021. На час виникнення спірних правовідносин, розпорядження Голови Державної прикордонної служби України 29.01.2021 №13 діюче та не скасоване.

Вважає, що відповідачем під час здійснення оскаржених позивачем дій вказані критерії правомірності не порушено та у зв`язку з вищевикладеним, будь-якої протиправності в діях посадових осіб Військової частини НОМЕР_2 не вбачається.

Щодо позовних вимог в частині виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, представник відповідача вказав наступне.

Під час проходження військової служби, позивач опрацював рапорт про потребу у виплаті матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік. Разом з тим, оскільки кошти на виплату матеріальної допомоги у 2021 році Військовій частині НОМЕР_2 не виділялись, протокол про прийняте позитивне рішення комісії на виплату матеріальної допомоги позивачу у Військової частини НОМЕР_2 відсутній, ОСОБА_1 така допомога не виплачувалась.

Вважає позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо виплати підйомної допомоги та її складових, представник відповідача вказав, що згідно пункту першого частини третьої статті 9-1 Закону № 2011-XІІ при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менте шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошовою забезпечення па кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджай на нове місце військової служби.

Позивач 11.10.2021 звернулась до відповідача із заявою про виплату підйомної допомоги при переїзді.

На дане звернення, відповідач листом від 22.10.2021 №11/11239 та листом від 12.1 1.2021 №12/12003 надав роз`яснення ОСОБА_1 про те, що вона не дотрималась вимог Інструкції про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом MBС України від 19.08.2016 № 848. а саме не надала усіх назначених документів, які передбачені пунктом 13 даної інструкції (підйомна допомога на членів сім ї виплачується органом Держприкордонслужби, в який призначено або де проходить службу військовослужбовець, за умови їх зняття з реєстраційного обліку за попереднім місцем проживання та реєстрації за новим місцем служби військовослужбовця. Якщо члени сім`ї, зняті з реєстраційного обліку за попереднім місцем проживання, переїхали для проживання в інші населені пункти через відсутність житлової площі за новим місцем служби військовослужбовця підйомна допомога на них виплачується після надання довідки про склад сім`ї (довідка кадрового органу про склад сім`ї із зазначенням дати народження дітей, батьків, усиновителів, найменування населеного пункту, з якого прибула сім`я, та дати прибуття) та довідки з місця проживання про реєстрацію і склад сім`ї за наявності), а саме довідку про склад сім`ї.

Вказує, що підйомна допомога є одноразовим видом виплати, яка здійснюється лише за наявності визначених умов та підстав, а тому вважає, що позивачу правомірно було відмовлено у нарахуванні та виплаті підйомної допомоги.

З наведених підстав, представник відповідача просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Крім того, 15.02.2022 відповідачем до суду надано довідку про розмір та період виплати сум ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_2 у листопаді-грудні 2021 року та січні 2022 року, з якої слідує, що у листопаді 2021 року позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як жінці, яка працює і має двох дітей або більше віком до 15 років у розмірі 11372,00 грн; у грудні 2021 року виплачено компенсацію за неотримане речове майно в сумі 51 885,12 грн; у січні 2022 року виплачено індексацію грошового забезпечення за період з червня 2016 року по лютий 2018 року включно в розмірі 34445,11 грн.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу в структурних підрозділах Державної прикордонної служби України в період з 2005 року по 2021 рік, в тому числі з 17.02.2005 по 18.07.2018 та з 23.08.2019 по 02.11.2021 в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина 9971) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби, та перебувала на всіх видах забезпечення.

Позивач є матір`ю двох дітей, що не досягли 15-років, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчать копії свідоцтв про народження (а. с. 41, 42).

Згідно наказу начальника 6 прикордонного загону №641-ос від 25.10.2021 «Про особовий склад» штаб-сержанта ОСОБА_1 (П-037580) було звільнено з військової служби за підпунктом «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно наказу начальника 6 прикордонного загону №659-ос від 02.11.2021 «Про особовий склад» штаб-сержанта ОСОБА_1 (ПІ-037580) було виключено зі списків військової частини у зв`язку із звільненням з військової служби.

У зв`язку із звільненням, позивача направлено на військовий облік, а його особову справу відправлено до Луцького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Волинської області.

При звільненні з військової служби, позивач подала рапорти про отримання належних при звільненні сум індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби, компенсації вартості неотриманого речового майна, що належить до видачі, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2018, 2019, 2021 роки як військовослужбовцю-жінці, що має дітей віком до 15 років, матеріальної допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, підйомної допомоги на членів сім`ї під час проходження військової служби у зв`язку з переведенням до нового місця служби.

Однак, відповідачем не було проведено остаточного розрахунку при звільненні позивача з військової служби,

Вважаючи таку бездіяльність військової частини НОМЕР_2 протиправною, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII). В статті 9 цього Закону закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених Законом.

Абзац 2 частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII встановлює, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Згідно частиною першою статті 2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (стаття 4 Закону №1282-XII).

Стаття 18 Закону України від 05.10.2000 №2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначає, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078).

Відповідно до пункту 1 цього Порядку, він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

За нормами пункту 1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно з пунктом 2 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до пункту 4 Порядку сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пункт 5 Порядку №1078, визначає, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Згідно з пунктом 6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01.12.2015).

Індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Суд звертає увагу, що, відповідно до вимог законодавства, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Норми Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначають джерело коштів на проведення індексації. Пункт 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовує виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення).

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву та довідки №11/14-1/1/б/н від 14.02.2022, позивачу в період з червня 2016 року по лютий 2018 року включно та з 01.01.2020 по 02.11.2021 нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення.

При цьому, згідно із особових карток грошового забезпечення ОСОБА_1 вбачається, що у періоди з 01.07.2015 по травень 2016 року, з березня 2018 року по 17.07.2018 та 24.08.2019 по 31.12.2019 індексація грошового забезпечення у період проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, що є порушенням вимог Закону №1282-XII, Порядку №1078 та порушує права ОСОБА_1 .

Частина четверта статті 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком (стаття 233 Кодексу законів про працю України).

Індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 31.05.2016, з 01.03.2018 по 17.07.2018 та 24.08.2019 по 31.12.2019.

Частиною другою статті 24 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з статтею 1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 91 цього Закону встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок №178): виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку №178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку №178).

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 (далі - Інструкція №232), встановлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку №178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку №178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Суд звертає увагу, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією України та чинним законодавством його прав та інтересів.

З матеріалів справи суд вбачає, що відповідно до довідки від №14.04.2022 №11/14-1/1/б/н військовою частиною НОМЕР_2 у грудня 2021 року позивачу виплачено компенсацію вартості неотриманого речового майна, що належала до видачі ОСОБА_1 при звільненні з військової служби в сумі 51 885,12 грн.

Оскільки вказана сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно станом на момент розгляду справи відповідачем відшкодована, відтак в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Також суд звертає увагу, що предметом спору у цій справі є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період 2018, 2019, 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Статтею 4 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно зі статтею 19 названого Закону одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до частини сьомої статті 20 Закону №504/96-ВР додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

За приписами статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналіз наведених правових норм дає суду підстави дійти висновку, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, тому окрім основної щорічної відпустки, вона на підставі статті 19 Закону №504/96-ВР має право на додаткову відпустку як матір двох дітей віком до 15 років (тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів).

Відповідно до абзацу другого пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами 1, 6 та 12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року №1932-XII «Про оборону України».

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Воднораз Законом №2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, право на яку позивач набула за період проходження військової служби. При цьому у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 19 Закону №504/96-ВР.

Вказана позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.

Окрім того, відповідно до пункту 6 глави 8 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 №558 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23.08.2018 за №854/32306) у рік звільнення зі служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зазначеним у пунктах 4, 5 цієї глави, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.

Грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки провадиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

З огляду на викладене позивач, яка не використовувала додаткову відпустку як жінка, що має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям інших видів відпусток, до яких належить і вказана, припинено), то при звільненні вона має право на компенсацію невикористаної за час військової служби такої відпустки.

Разом з тим, як слідує з особистої картки грошового забезпечення та заробітної плати позивача за 2021 рік та довідки відповідача від 14.02.2022, в листопаді 2021 ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох дітей до 15 років в сумі 11372,00 грн за 2016, 2017, 2020, що не заперечується сторонами. При цьому, доказів щодо виплати такої компенсації за 2018, 2019 та 2021 відповідачем суду не надано, що свідчить про його протиправну бездіяльність, відтак позовні вимоги щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2018, 2019, 2021 роки як військовослужбовцю-жінці, що має дітей віком до 15 років, слід задовольнити.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704) визначено порядок, умови та розмір грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 5 Постанови №704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 1 Розділу ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 7 Розділу ХХIV Порядку №260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Пунктом 9 Розділу ХХIV Порядку №260 установлено, що виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано до суду доказів нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Враховуючи те, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 02.11.20212021, відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, з врахуванням наведеного, позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наказом Міністерства оборони України №45 від 05.02.2018 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги. (далі - Порядок №45).

На час виникнення спірних правовідносин до набрання чинності Порядком №45 діяла Інструкція про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затверджена наказом Міністра оборони України №370 від 22.10.2001. (далі - Інструкція №370).

Згідно пункту 1 Інструкції №370 особам офіцерського складу (далі - офіцери), прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 2 Інструкції №370 розмір підйомної допомоги визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, окладу за військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги.

Згідно пункту 4.1 Інструкції №370 підйомна допомога офіцерам, прапорщикам (мічманам) і військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, виплачується тим, які переїхали у зв`язку з призначенням на посади, - за новим місцем служби на підставі наказу про призначення і наказу командира військової частини про вступ військовослужбовця до виконання обов`язків за посадою.

Враховуючи виказані приписи можна дійти висновку, що підйомна допомога є допомогою, що виплачується в розмірі місячного грошового забезпечення особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що 1.переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або 2. зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання.

Верховним Судом у постановах від 25.11.2019 у справі №825/1943/15-а, від 29.03.2018 у справі №809/1936/15 зроблено висновок, що зазначені правові норми не містять жодних застережень щодо необхідності реєстрації особи за новим місцем проходження служби, а пов`язують підстави для виплати підйомних виключно з переїздом на нове місце служби такої особи; підйомна допомога виплачується особі після фактичного прибуття в пункт нової постійної дислокації військової частини.

Судом встановлено, що в період з 18.07.2018 по 23.08.2019 позивач проходила військову службу у військовій частині 9938 - 3 прикордонному загоні (м. Лисичанськ) Державної прикордонної служби України.

23.08.2019 ОСОБА_1 було переведено до нового місця проходження військової служби - військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, як вказує позивач, підйомна допомога членам сім`ї ОСОБА_1 у зв`язку з переведенням її до нового місця проходження військової служби не нараховувалась та не виплачувалась, при тому, що позивачем були надані усі необхідні документи для проведення такої виплати.

Суд не бере до уваги лист фінансово-економічної служби військова частина НОМЕР_2 від 22.10.2021 №11/11239 про відсутність підстав для виплати підйомної допомоги членам сім`ї позивача у зв`язку з відсутністю довідки кадрового органу військової частини НОМЕР_2 про склад сім`ї (із зазначенням дати народження дітей, батьків, усиновителів, найменування населеного пункту, з якого прибула сім`я, та дати прибуття) та довідки з місця проживання про реєстрацію і склад сім`ї за наявності, оскільки 29.11.2021 довідку про склад сім`ї, яка отримана з Луцького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки разом з документами, які підтверджують проживання сім`ї позивача в м. Лисичанську та у зв`язку її прибуттям до нового місця проходження військової служби і проживанням в м. Луцьку, ОСОБА_1 направила до військової частини НОМЕР_2 .

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно не нараховано та не виплачено позивачу підйомну допомогу в порядку, визначеному Інструкцією № 370

З огляду на те, що право позивача на отримання підйомної допомоги відповідачем порушено, тому, з урахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати підйомної допомоги у зв`язку з переїздом для подальшого проходження військової служби до міста Луцька з міста Лисичанська Луганської області та зобов`язання нарахувати та виплати підйомну допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Відповідно до норм Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому питання щодо розподілу судових витрат у даній справі щодо судового збору не вирішується.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України щодо не проведення 02 листопада 2021 року ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) належні при звільненні індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.07.2015 по 31.05.2016, з 01.03.2018 по 17.07.2018 та 24.08.2019 по 31.12.2019 (з врахуванням виплачених сум), матеріальну допомогу на вирішення соціально побутових питань за 2021 рік, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною першою статті 19 Закону України «Про відпустки», за 2018, 2019, 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, підйомну допомогу на членів сім`ї під час проходження військової служби у розмірі місячного грошового забезпечення .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.А. Лозовський