Справа № 522/11377/21
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/146/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Семешиної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси адміністративну справу за позовом громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про поновлення строку на подання позову та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 17.06.2021 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за яким позивач просив визнати причини пропуску строків звернення до суду з даним позовом поважними, поновити такі строки та скасувати рішення відповідача №652 від 21.12.2018 року про примусове повернення його, гр. В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження.

Як на підстави для скасування вказаного рішення міграційної служби позивач посилався на наступне. По-перше, відносно нього 21.12.2018 року протокол про адміністративне правопорушення ч.1 ст. 203 КУпАП та постанову про накладення адміністративного стягнення були складені з порушенням діючого законодавства, без зазначення конкретної статті, пункту чи підпункту Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у зв`язку з чим, на думку позивача, суть адміністративного правопорушення викладено не повно. Посилався на те, що рішення про примусове повернення до країни походження є самостійним спеціалізованим видом відповідальності та жодним чином не пов`язано з накладенням адміністративного стягнення, сплата якого була здійснена позивачем.

Зазначав, що він, ОСОБА_1 , на постійній основі із 2015 року проживає в України у селі Сухий Лиман Овідіопольського району Одеської області. Зазначив, що проживає разом із дружиною гр. В`єтнаму ОСОБА_2 та у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , який також проживає на території України. Син 13.05.2021 року отримав посвідку на постійне проживання в України та зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Позивач посилався на те, що за 6 років проживання його родини на території України у нього не залишилось будь-кого з родичів або знайомих на території В`єтнаму, та при примусовому його поверненні до країни походження призведе до знищення його соціальних зв`язків із родиною, яка мешкає на території України. Зазначив, що має бажання та намір отримати громадянство України. Вказував, що втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у контексті ухвалення рішення про примусове повернення до країни походження, на думку позивача, не відповідає нормам законодавства та є незаконним.

Додатково посилався на те, що оскаржуване рішення від 21.12.2018 року було складено українською мовою та надано йому без перекладу; що українською мовою він не володіє, а розписку від 21.12.2018 року про отримання рішення він написав під примусом за відсутності перекладача та законного представника.

Із приводу строків, позивач посилався на те, що оскаржуване рішення йому було вручено без перекладу, чим фактично позбавлено його змоги у повній мірі усвідомити зміст даного рішення та оцінити його наслідки, та з посиланням на необхідний час для пошуку юриста та перекладача, збір та підготовку необхідних матеріалів для оскарження даного рішення, просив поновити пропущений строку звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 23.06.2021 року провадження у справі було відкрито. Через неявку сторін, за клопотання представника відповідача, розгляд справи 29.06.2021 року був відкладений на 19.07.2021 року.

До суду 05.07.2021 року надійшов відзив на позов (а.с.45-66), згідно якого позов не визнали та просили відмовити у повному обсязі.

Розгляд справи 19.07.2021 року був відкладений на 08.09.2021 року за клопотання представника позивача з наданням часу на ознайомлення з відзивом відповідача.

Через неявку сторін, розгляд справи 08.09.2021 року, 22.09.2021 року та 12.10.2021 року відкладався.

Представником позивача 04.11.2021 року надано до суду відповідь на відзив представника відповідача, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2021 року позов громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про поновлення строку на подання позову та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства залишено без розгляду.

Постановою апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021 року (а.с.157-161) ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2021 року було скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Матеріали адміністративної справи надійшли до суду першої інстанції 01.02.2022 року та були передані головуючій судді 07.02.2022 року.

Судовий розгляд було призначене на 17.02.2022 року.

У судовому засіданні 17.02.2022 року був присутній представник позивача Чепіль О.С., який позов підтримав та просив задовольнити, поновивши строки звернення до суду з даним позовом. Посилався на те, що строк звернення до суду був пропущений у зв`язку з тим, що позивач фактично не розумів змісту документів, останні були складені за відсутності перекладача. Також посилався на те, що позивач був затриманий і доставлений до приміщення ДМС без відповідного протоколу затримання. Окрім того, оскаржуване рішення міграційної служби було складено без перекладача та представника безоплатної правової допомоги, а отже вважає, що при складанні відповідного рішення була порушена його процедура та права позивача.

У судовому засіданні був присутній представник відповідача Саркісян А.Г., який заперечував проти позову та просив відмовити. Зазначив, що позивач знаходиться фактично в Україні нелегально з 2010р., вже втрачав свій документ, та в подальшому був задокументований 15.11.2018р.. Стверджував, що позивач спілкувався та розуміє російську мову. Про зміст рішення позивач був обізнаний в той же день, та останнє було вручено йому в день прийняття, а отже вважає, що рішення було прийнято відповідно до вимог чинного законодавства та є обґрунтованим.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні в судовому засіданні, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 грудня 2018 року за адресою АДРЕСА_2 , співробітниками ГУДМС України в Одеській області було виявлено гр. В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

У ході перевірки працівниками міграційної служби було встановлено, що гр. В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні.

Того ж дня, 21.12.2018 року, відносно ОСОБА_1 було складено протокол серії ПР МОД №006325 про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 203 КУпАП, та винесену постанову серії ПН МОЖ 006325, згідно якої на позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.203 КУпАП, та накладено стягнення у розмірі 1700 грн. (а.с.55-56).

Також, 21.12.2018 року ГУДМС України в Одеській області відносно позивача було прийнято рішення №652 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, зі строком виконання до 18.01.2019 року (а.с.59-62).

Позивач отримав вказане рішення під розпис того ж самого дня, 21.12.2018 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з дійсним позовом. Зазначав, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011 №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року № 2704-VIII в редакції від 19.04.2020 з особою, яка не розуміє державної мови, працівник органу правопорядку, розвідувального органу, державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями може спілкуватися мовою, прийнятною для сторін, а також за допомогою перекладача.

У відповідності до розділу ІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Суд акцентує, що право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, рішення у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989 та рішення у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі № 522/14605/17 зазначив, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Таким чином 21.12.2018 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення №652 про примусове повернення в країну походження громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 18.01.2019 року, яке викладено на українській мові, та на якому є запис про його отримання позивачем 21.12.2018 року. та в графі про перекладача написано на російській мові - «не нужен».

Проте в судовому засідання представник позивача пояснив, що дійсно таке рішенням позивач отримав, проте не міг прочитати його зміст і зрозумів його тільки після звернення за правовою допомогою. Він лише трохи володіє російською мовою, а не українською.

Доказів того, що позивач розумів значення дій міграційної служби, прийнятого рішення та його наслідків на моменту його складання та отримання (21.12.2018 року), зважаючи на те, що процедура оформлення та складання здійснювалась українською мовою за відсутності перекладача, з боку відповідача суду не надано.

Отже суд погоджується в цій частині з доводами представника позивача про те, що при вирішенні питання про примусове повернення в країну походження позивача ГУДМС в Одеській області позбавило можливості позивача внаслідок не володіння українською мовою розуміти наслідки дій суб`єкта владних повноважень щодо вирішення його питання правомірності перебування на території України.

Також, відповідно до Закону України «Про безоплатну правову допомогу», а саме ч.1 ст. 14 право на безоплатну правову допомогу мають особи, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Тобто, з моменту затримання, особа має право на всі види правових послуг, які передбачені ч. 2 ст. 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

Так в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують те, що позивачу були надані правові послуги відповідно до вище наведено закону. Крім того, відсутні відомості про будь-яке рішення Центру з надання адміністративних послуг. У відзиві на позовну заяву містяться лише посилання представника відповідача на те, що така допомога позивачу пропонувалась, але підтвердження цього не надано.

Даний факт, є вкрай важливий для з`ясування обставин даної категорії справ, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 11.02.2020 у справі № 473/4762/19.

За викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і в цій частині.

Щодо строків звернення до суду з даним позовом.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України.

поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До таких обставин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

В обґрунтування доводів для поновлення строку звернення з адміністративним позовом представник позивача зазначив, що 21.12.2018 року стосовно позивача відповідачем було проведено декілька процедур, та усі вони проводились із грубим порушенням вимог законодавства України щодо належного забезпечення іноземця перекладачем та законним представником, що фактично позбавило його можливості розуміння, які дії проводяться, стосовно нього працівники Головного управління ДМС в Одеській області. Вручене гр. В`єтнаму ОСОБА_1 рішення про примусове повернення в країну походження іноземця було викладено українською мовою без надання перекладу, та не було доведено до його відома, що позбавило позивача змоги в повній мірі усвідомити зміст даного рішення та оцінити його наслідки, таким чином він дізнався про порушення своїх прав та інтересів після звернення за кваліфікованою допомогою.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 р.).

У Рішенні у справі Белле проти Франції від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Однією з передумов забезпечення доступу до суду є наявність в особи права на судових захист. Це право випливає із Конституції України.

Другою передумовою забезпечення доступу до суду є нормативне закріплення й реальне дотримання принципу рівності перед законом та судом. Це означає, що не повинно бути жодних обмежень, за будь-якими ознаками, у разі звернення до суду. Обмеження можливе тільки у випадку відсутності в особи процесуальної правоздатності й дієздатності.

Аналіз практики Європейського суду дає можливість наступним чином охарактеризувати право на доступ до правосуддя.

Будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому, обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу взагалі права на захист, тобто в неї завжди має залишатися можливість скористатися альтернативними формами захисту. Крім того, такі обмеження повинні мати правомірну мету, а також необхідно зберігати пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою.

Особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду.

У судовій практиці ЄСПЛ (надалі - Європейський Суд), неодноразово повторював, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків буде остаточно вирішено.

При вирішенні справи Голдер проти Сполученого Королівства Європейський суд зазначив: «...На думку Суду, було би нерозумно, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції містив детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій і не захищав би в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, а саме доступу до суду. Такі характеристики процесу як справедливість, публічність, динамізм, позбавляються змісту, якщо немає самого судового розгляду» (§35 of Judgment of the European Court of Human Rights: Golder v. The United Kingdom, 21 February 1975, Published in A18).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського Суду «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), № 58112/00, п. 45, 10 липня 2003 року; «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-ІІ, та «Сухорубченко проти Росії» (Sukhorubchenko v. Russia), № 69315/01, п. 43, 10 лютого 2005 року).

Отже, нерозуміння рішення про примусове повернення в країну походження іноземця у зв`язку із тим, що воно було викладене українською мовою без перекладу, позбавило позивача змоги в повній мірі усвідомити зміст даного рішення, оцінити його наслідки та вчасно звернутись до суду з відповідним позовом,

У зв`язку з наведеним та враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом поважними, так як позивач не мав перекладу оспорюємого ним рішення при його отриманні.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем надано достатні аргументи та доводи, які свідчать, що позов є обґрунтованим, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про те що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 3, 19 Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, ст.ст.2, 5, 6, 72-77, 121-122, 139, 241, 246, 255, 288, 295, 297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Поновити громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 строки на подання даного позову.

Позов громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про поновлення строку на подання позову та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства - задовольнити.

Скасувати рішення №652 від 21 грудня 2018 року про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 (лат. ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Суддя: Л.В. Домусчі