Справа № 420/14123/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/14123/21

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса. 22 жовтня 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інваліда 2 групи, депортованої з тимчасово окупованого Криму України та в інтересах неповнолітніх синів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Міжнародної наукової спільноти у особі Громадської спілки «Міжнародне наукове товариство» та Громадської спілки «Всесвітня наукова організація» в інтересах ОСОБА_1 , інваліда 2 групи, депортованої з тимчасово окупованого Криму України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року у справі за позовом Міжнародної наукової спільноти в особі «Міжнародного наукового товариства» та «Всесвітньої наукової організації» в інтересах депортованої з тимчасово окупованого Криму ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021року Міжнародна наукова спільнота в особі «Міжнародного наукового товариства» та «Всесвітньої наукової організації» в інтересах депортованої з тимчасово окупованого Криму ОСОБА_1 , ОСОБА_1 звернулись до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича, про:

- визнання протиправною бездіяльність Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича при вирішення питання про житло депортованих з тимчасово окупованого Криму інвалідів та пенсіонерів;

- зобов`язання Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича надати відповідь про чергу на житло згідно з письмовими зверненнями Міжнародної наукової спільноти та депортованої ОСОБА_1 від 24.06.2021 року, 25.06.2021 року, 02.07.2021 року про постанову в чергу для забезпечення житлом як переміщених осіб.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є депортованою особою з тимчасово окупованої території Криму та є інвалідом ІІ групи, член Міжнародної наукової спільноти, переміщена особа. Позивачі вказали, що ОСОБА_1 та Міжнародна наукова спільнота неодноразово більше 4-х років та в останні рази -24.06.2021 року, 25.06.2021 року та 02.07.2021 року зверталися до відповідача щодо отримання житла та постановки в чергу для отримання житла. Однак, станом на 09.08.2021 року позивачі не отримали відповіді на вказані звернення. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 , інвалід 2 групи, депортована з тимчасово окупованого Криму України та в інтересах неповнолітніх синів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Міжнародна наукова спільнота у особі Громадської спілки «Міжнародне наукове товариство» та Громадської спілки «Всесвітня наукова організація» в інтересах ОСОБА_1 , інваліда 2 групи, депортованої з тимчасово окупованого Криму України, подали до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянти просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування скарги зазначено, що суд першої інстанції не зміг однаково застосувати Конституцію, Закони України та Рішення КСУ, та переконатися, що відповідач самоусунувся від виконання своїх посадових обов`язків згідно постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2019р. № 562 про порядок надання в тимчасове користування житло для проживання внутрішньо переміщених осіб, та втратив інтерес в забезпеченні житлом з депортованої з тимчасово окупованого Криму родини інвалідів та пенсіонерів з дітьми. Відповідач не надав жодних відповідей на письмове звернення Міжнародної наукової спільноти та ОСОБА_1 від 24.06.2021р., від 25.06.2021р. та від 02.07.2021р. з копіями документів для на предмет постановки в чергу для отримання житла депортованих інвалідів

30.11.2021р. (вхід.№26243/21) від представника відповідача у справі до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги мотивуючи тим, що зі змісту апеляційної скарги не вбачається конкретних доводів апелянтів щодо їх незгоди із висновками суду першої інстанції, не зазначено яких саме порушень норм матеріального чи процесуального права допустив суд першої інстанції. Відповідач також зауважує про те, що судовим рішенням у даній справі жодні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вирішувались, відтак звернення ОСОБА_1 в інтересах вказаних осіб з апеляційною скаргою має наслідком закриття апеляційного провадження. Крім того, на думку відповідача громадськими спілками, які є позивачами у даній справі не доведено наявності у них повноважень права на звернення до суду із цим позовом в інтересах ОСОБА_4 . Відносини щодо отримання ОСОБА_1 тимчасового житла склались між нею та відповідними виконавчими органами Одеської міської ради, тоді як Міжнародна наукова спільнота не є учасником відповідних правовідносин та ніяким чином не може бути потерпілою від нібито протиправної діяльності відповідача. До того ж, Міжнародною науковою спільнотою не надано жодних статутних документів щодо визначення громадських спілок, що унеможливлює визначити мету і напрямки їх діяльності. Окремо, апелянт наголошує й на тому, що звернення позивачів від 24.06.2021р. та від 02.07.2021р. були розглянуті компетентними виконавчими органами Одеської міської ради. Заявникам неодноразово роз`яснювались порядок, спосіб та умови отримання внутрішньо переміщеними особами житла для тимчасового проживання (соціального житла), а також зауважувалось про необхідність звернення із заявою про взяття на відповідний облік разом із визначеними законодавством документами. Звернення від 25.06.2021р. взагалі не надходило на адресу відповідача та копія такого не надавалась й до суду.

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звернулася до Одеського міського голови із заявою від 24.06.2021 року про взяття в чергу для отримання тимчасового соціального житла у місті Одесі та просила вирішити питання про надання родині ОСОБА_5 соціального житла.

29.06.2021 року засобами поштового зв`язку до Виконавчого комітету ОМР надійшов конверт із заявою щодо вирішення житлового питання родини ОСОБА_5 , яка була зареєстрована 29.06.2021 року за № 02.2-14/2368.

05.07.2021 року заява ОСОБА_1 передана до Департаменту міського господарства Одеської міської ради.

Листом від 16.07.2021 року № 01-69/1038 директор Департаменту міського господарства Одеської міської ради повідомив ОСОБА_1 , що за попереднім розглядом документів, доданих до заяви термін дії частини документів закінчився та не зазначено, на який облік заявниця бажає встати. Також, ОСОБА_1 надано не повний пакет документів, передбачений Порядком надання в тимчасове користування житлових приміщень із фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, затвердженим постановою КМУ від 26.06.2019 року № 582 та Порядку взяття громадян на соціальний квартирний облік, їх перебування на такому обліку та зняття з нього, затвердженого постановою КМУ від 23.07.2008 року № 682.

02.07.2021 року ОСОБА_1 направила запит Одеському міському голові Труханову Г.Л. щодо підтвердження або спростування факту відмови канцелярією Одеської міської ради в отриманні пакету документів для надання тимчасового соціального житла сім`ї ОСОБА_1 , який зареєстрований загальним відділом виконавчого комітету Одеської міської ради 02.07.2021 року за № 022-14/2417.

Листом від 19.07.2021 року №311 директор Департаменту документально-організаційного забезпечення Одеської міської ради надав відповідь на запит від 02.07.2021 року, в якому пояснив обставини відмови у реєстрації зави, посилаючись на те, що на конверті були відсутні назва юридичної особи, виконаної державною мовою та посадові особи такої юридичної особи. Лист містив лише підпис ОСОБА_1 . Таким чином ідентифікувати суб`єкта подачі звернення виявилося не можливим.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не вирішення порушеного у зверненні питання протиправною, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Міжнародна наукова спільнота не надала жодних обґрунтованих пояснень з приводу того, як діяльність організації безпосередньо пов`язана з предметом позову.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що Міжнародна наукова спільнота в особі громадських спілок «Міжнародного наукового товариства» та «Всесвітньої наукової організації» не навела обставин, які б свідчили про її безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову; членство позивачки або її звернення за захистом, мету діяльності організації, безпосереднього зв`язку інтересів громадської спілки з предметом спору. Обґрунтування права на звернення до суду є абстрактним та не розкриває дійсних приводів, причин та підстав звернення до суду.

Окрім того, посилаючись на те, що оскільки вирішення питань щодо отримання тимчасового соціального житла належить саме до повноважень Департаменту міського господарства Одеської міської ради, суд першої інстанції вважав, що відповідь директора Департаменту міського господарства Одеської міської ради на заяву ОСОБА_1 від 24.06.2021 року, оформлена листом від 16.07.2021 року № 01-69/1038 є правомірною та наданою уповноваженим на те органом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу вимог статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У контексті визначених ч.1 ст.2 КАС України завдань адміністративного судочинства, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів позивача. Права, свободи та інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Частинами 1 та 3 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Поряд з цим, апеляційний суд звертає увагу на те, що у справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України у Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «прав» має один і той же зміст.

Отже, оскільки адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав особи у сфері публічно-правових відносин, то для задоволення позову позивач має довести (а суд - під час розгляду справи установити), що позивачеві належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких він звернулася до суду.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент прийняття відповідного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності). Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 29 червня 2019 року у справі № 855/164/19, від 30 жовтня 2019 року у справі №316/2721/15-а (2-а/316/90/15), від 10 вересня 2020 року у справі 855/46/20, від 11 листопада 2020 року у справі № 640/19903/19, від 26 липня 2021 року у справі № 420/2068/19, від 16 вересня 2021 року у справі № 240/5009/20.

Тобто, навіть у разі наявності порушення вимог Закону рішеннями, діями суб`єкта владних повноважень зазначене не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями. Це, передусім, пов`язано з тим, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що при прийняті рішення чи вчинені дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушувалися права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що вирішуючи спір, необхідно пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

В свою ж чергу, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Окрім того, слід зазначити, що за визначенням п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України, позивач особа. На захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 КАС України, позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.53 КАС України, у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із позовними заявами в інтересах інших осіб і брати участь у цих справах.

Як свідчать матеріали позову, до суду з даним позовом щодо бездіяльності з ненадання відповіді Одеським міським головою Трухановим Геннадієм Леонідовичем на запити позивача, звернулась в тому числі Міжнародна наукова спільнота в інтересах ОСОБА_1 , яка також зазначена у позові в якості позивача у справі.

Колегія суддів звертає увагу на Рішенням Конституційного Суду України від 28.11.2013 №12-рп/2013, згідно якого громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб (п. 2.6 Рішення).

Між тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивачем - Міжнародна наукова спільнота не надано жодного доводу в обґрунтування наявності у цього позивача порушених з боку відповідача прав, свобод або законних інтересів, не зазначено також яким чином діяльність організації безпосередньо пов`язана з предметом позову.

Як вірно звернув увагу суд першої інстанції, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Горраіз Лізаррага та інші проти Іспанії» (заява №62543/00, від 10.11.2004) зазначено:

«... в сучасному суспільстві, коли громадяни стикаються з особливо складними управлінськими рішеннями, звернення до колективних органів, таких як асоціації, є одним із доступних, а іноді і єдиним доступним для них, засобом, завдяки якому вони можуть ефективно захищати власні інтереси. Крім того, законодавством більшості європейських країн визнано право асоціацій брати участь у судових провадженнях для захисту інтересів своїх членів. ... Суд не може ігнорувати цей факт при тлумаченні поняття "потерпілий". Будь-яка інша, надміру формалізована інтерпретація цієї концепції, зробить захист прав, гарантованих Конвенцією, неефективними та ілюзорними (п. 38). Суд визнав, що гарантії статті 6 § 1 також розповсюджуються на об`єднання, у разі, коли вони вимагають визнати права чи інтереси їх членів (п. 45).

Особливості правового статусу громадських організацій, що звертаються до суду в інтересах своїх членів аналізувалися Верховним Судом у справі №815/219/17. У постанові від 14.03.2018 Верховний Суд дійшов такого висновку:

« 32. Громадські організації є організаційно-правовою формою діяльності людей, які об`єднуються для спільного здійснення та захисту своїх прав, свобод та інтересів, які відображаються у статуті громадської організації у вигляді мети та напрямів її діяльності. Таким чином, діяльність громадських організацій не можна розглядати абстрактно, без зв`язку з її метою та правами людей (її членів), що об`єдналися. Створюючи громадську організацію або вступаючи до неї, її члени об`єднуються на визначених статутом умовах для спільної реалізації своїх прав».

Відтак, як вірно звернув увагу суд попередньої інстанції, вирішуючи питання щодо права громадських організацій на звернення до суду в інтересах інших осіб, суд повинен з`ясувати: - статус громадської організації та її засновників, їх безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову; - мету громадської організації та її безпосередній зв`язок з предметом позову; - інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту; - чи зверталися ці особи за захистом своїх прав до громадської організації; - добросовісність дій громадської організації, що звертається до суду.

В даному ж випадку, з позовної заяви та загалом з матеріалів справи не вбачається обставин, які б свідчили про наявність безпосередньої зацікавленості саме Міжнародної наукової спільноти в особі громадських спілок «Міжнародного наукового товариства» та «Всесвітньої наукової організації» у вирішенні питання, що є предметом цього позову.

Як слідує з позовної заяви, Міжнародна наукова спільнота наголошує, що ОСОБА_1 є нібито їх членом та останні неодноразово звертались до Одеського міського голови з приводу ненадання органами місцевого самоврядування ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеній особі, житла для тимчасового проживання, при цьому не наводить будь-яких належних доводів та доказів щодо наявності в позивача права на звернення до суду з даним позовом в інтересах ОСОБА_1 .

В свою чергу, членство позивачки в такій організації або її звернення за захистом, мету діяльності організації, безпосереднього зв`язку інтересів громадської спілки з предметом спору не доводить.

Також, судова колегія враховує посилання відповідача на те, що відносини щодо отримання ОСОБА_1 тимчасового житла склалися між нею та відповідними виконавчими органами Одеської міської ради, тоді як Міжнародна наукова спільнота не є учасником відповідних спірних правовідносин та жодним чином не зачіпаються її права у даному випадку предметом спору.

Відтак, є ґрунтовним висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку, обґрунтування права на звернення до суду саме громадської організації є абстрактним та не розкриває дійсних приводів, причин та підстав звернення до суду.

З приводу висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича при вирішенні питання про житло депортованих з тимчасово окупованого Криму інвалідів та пенсіонерів та зобов`язання Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича надати відповідь про чергу на житло на письмові звернення ОСОБА_1 від 24.06.2021 року, 25.06.2021 року, 02.07.2021 року про постанову в чергу для забезпечення житлом як переміщених осіб, колегія суддів враховує наступне.

Як встановлено ст.40 Конституції України, кожному гарантовано право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Законом України "Про звернення громадян".

У відповідності до ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян", громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально - економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтю 3 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

В силу приписів ст.4 Закону України "Про звернення громадян", до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Вказаними приписами, як вірно зауважив суд першої інстанції, законодавець чітко закріпив за суб`єктами владних повноважень необхідність надання саме повної інформації на звернення.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (абз. 1 ст. 5 ЗУ «Про звернення громадян»).

Як передбачено ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

В свою чергу, за визначенням ч.1 ст.16 ЗУ "Про звернення громадян", скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Відповідно до ст.ст. 18, 20 ЗУ "Про звернення громадян", громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

З викладених правових норм слідує, що законодавцем на суб`єкта владних повноважень покладено обов`язок щодо уважного розгляду звернень громадян, розглядаючи їх по суті та вжиття заходів для об`єктивного вирішення поставлених авторами звернень питань, суб`єкт зобов`язаний з`ясовувати і усувати причини та умови, які спонукають громадян скаржитись, якщо це не суперечить чинному законодавству.

При цьому, аналізуючи положення ЗУ «Про звернення громадян», колегія суддів наголошує, що розгляд звернення здійснюється тим органом, до повноважень саме якого належить вирішення порушеного у зверненні питання.

Як свідчать матеріали справи, позивачі неодноразово зверталися на ім`я Одеського міського голови з питанням щодо отримання тимчасового житла, однак станом на сьогоднішній день таке питання залишилося невирішеним.

Як зазначає відповідач у справі, за наявною у виконавчих органів міської ради інформацією, в інтересах родини ОСОБА_5 щодо отримання тимчасового житла зверталися як сама ОСОБА_1 так і її чоловік ОСОБА_6 , а також громадська організація «Наукове товариство студентів і аспірантів-юристів «ЮСТІ*С» та громадська організації «Національні та міжнародні дослідження прав людини та основних свобод «Університет». Відповідні звернення надходили на адресу Одеського міського голови Труханова Г.Л. та були розглянуті компетентними виконавчими органами Одеської міської ради.

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Одеського міського голови із заявою від 24.06.2021 року про взяття в чергу для отримання тимчасового соціального житла у місті Одесі та просила вирішити питання про надання родині ОСОБА_5 соціального житла.

29.06.2021 року засобами поштового зв`язку до Виконавчого комітету ОМР надійшов конверт із заявою щодо вирішення житлового питання родини ОСОБА_5 , яка була зареєстрована 29.06.2021 року за № 02.2-14/2368.

У вказаному листі, адресованому міському голові ОСОБА_7 слідує, що позивачі просили Одеського міського голову вирішити питання щодо надання тимчасового житла родині ОСОБА_5 , як внутрішньо переміщеним особам, а також зазначали щодо раніше поданих звернень до виконавчих органів Одеської міської ради з приводу отримання тимчасового житла, за результатами розгляду яких, родині ОСОБА_5 житло надано не було. Також, у зверненні зазначалось про те, що заявниками було надано усі необхідні документи для надання соціального житла родині ОСОБА_5 , надані документи, за даними позивачів були отримані директором Департаменту внутрішньої політики Одеської міської ради 13.11.2019р.

З огляду на те, що Одеський міський голова не є тією посадовою особою, до компетенції якої входить вирішення порушених у зверненні питань. Та останній не здійснює координацію діяльності компетентних виконавчих органів, а саме Департаменту внутрішньої політики Одеської міської ради та Департаменту міського господарства Одеської міської ради, відповідно до резолюції міського голови від 01.07.2021р. №02.2-14/2368 розгляд порушеного у листі позивачів питання та надання відповіді було доручено згідно з компетенцією заступникам міського голови ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

За резолюцією заступника міського голови Вугельмана П.В. від 02.07.2021р. № 02.2-14/2368 розгляд листа позивачів від 29.06.2021р. з метою надання узагальненої інформації щодо його розгляду заступнику міського голови ОСОБА_9 , доручено Департаменту внутрішньої політики ОМР.

На виконання вказаної резолюції заступника міського голови, листом від 06.07.2021р. №01.1-10/490 Департаментом внутрішньої політики ОМР повідомлено заступника міського голови ОСОБА_9 , що всупереч доводам позивачів, викладеним у їх заяві, зареєстрованій 29.06.2021р., на адресу Департаменту внутрішньої політики ОМР не надходили заяви від родини ОСОБА_5 з пакетом документів для надання тимчасового житла (соціального житла).

05.07.2021 року заява ОСОБА_1 передана до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, що підтверджується відповідною резолюцією заступника міського голови Жемана Д.О. № 02.2-14/2368.

Листом від 16.07.2021 року № 01-69/1035, за результатами розгляду заяви позивачів від 24.06.2021р. (зареєстрована ОМР 29.06.2021р.), Департаментом міського господарства Одеської міської ради повідомлено ОСОБА_1 про законодавчо визначений порядок отримання внутрішньо переміщеними особами житлових приміщень для тимчасового проживання шляхом подання заяви про взяття на відповідний облік, передбачений постановами Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 № 422, від 26.06.2019 № 582, а також зауважено про створення робочої групи з питань формування комісії з обліку внутрішньо переміщених осіб та надання житлових приміщень для тимчасового проживання внутрішньо переміщеним особам розпорядженням Одеського міського голови від 07.10.2019 № 947.

Також, у вказаному листі було звернуто увагу на те, що за результатами розгляду доданих до заяви документів було встановлено відсутність частини документів, передбачених вищенаведеними порядками, а також зазначено, що термін дії частини документів закінчився та із заяви не зрозуміло на який облік мають бажання стати заявники, що в сукупності є перешкодою для належного розгляду та вирішення питання щодо надання тимчасового житла (соціального житла) ОСОБА_1 .

В подальшому, як встановлено колегією суддів, 02.07.2021р. на адресу Одеського міського голови надійшов лист від громадської організації «Всесвітня наукова організація», зареєстрований за №02.2-14/2417, у якій заявник просив спростувати або підтвердити факт щодо публічної відмови посадової особи Департаменту документально-організаційного забезпечення ОМР від прийняття 25.06.2021р пакету документів з питань надання родині Сізарєвих тимчасового житла.

Зі змісту порушених у зверненні питань було визначено, що компетентним органом ОМР, до повноважень якого належить їх вирішення, є саме Департамент документально-організаційного забезпечення ОМР, у зв`язку із чим, за дорученням в.о. заступника міського голови керуючого справами Виконавчого комітету ОМР Бриндака О.Б. від 06.07.2021р. №02.2-14/2417, розгляд зазначеного листа від 02..07.2021р. було доручено відповідному компетентному органу -Департаменту документально-організаційного забезпечення ОМР.

На виконання вищенаведеного доручення, як сліду з матеріалів справи, Департаментом документально-організаційного забезпечення Одеської міської ради листом від 19.07.2021 року №311 повідомлено Громадську спілку «Всесвітня наукова організація» про результати вивчення порушеної ситуації у її листі від 02.07.2021 року. Так, у вказаному листі-відповіді було зазначено, що 25.06.2021 року до Одеської міської" ради із заявою щодо вирішення житлового питання родини ОСОБА_5 прибула особа, яка представилася кур`єром, але не пред`явила документів, що посвідчують особу. При цьому, за результатом розгляду заяви, наданої кур`єром, посадовою особою Департаменту документально-організаційного забезпечення Одеської міської ради встановлено неналежне її оформлення, що унеможливило її прийняття та подальшу реєстрацію, у зв`язку із чим, посадовою особою Департаменту документально-організаційного забезпечення Одеської міської ради було повідомлено кур`єру про виявлені недоліки, роз`яснено щодо необхідності їх виправлення та запропоновано повторно звернутися із належно оформленою заявою.

Водночас, у вказаному вище листі-відповіді також вказувалось про те, що 29.06.2021 року на адресу Виконавчого комітету Одеської міської ради засобами поштового зв`язку надійшла заява щодо вирішення житлового питання родини ОСОБА_5 , яка була належно оформлена та зареєстрована за № 02.2-14/2368, про розгляд якої відповідними компетентними органами ОМР (Департаментом міського господарства, Департаментом внутрішньої політики)зазначалось вище.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в силу приписів ст.4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, сільський, селищний, міський голова, зокрема: забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету; здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету; представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства; веде особистий прийом громадян; забезпечує на відповідній території додержання законодавства щодо розгляду звернень громадян та їх об`єднань.

Згідно з п.2.2 розділу 2 Положення про Департамент міського господарства Одеської міської ради, затверджено рішенням Одеської міської ради № 295-VIII від 09.06.2021 р., до функцій департаменту, зокрема, належать:

- ведення обліку жилих приміщень для тимчасового проживання та реєстру заяв громадян, які потребують надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання;

- розгляд заяв громадян, які потребують надання житлових приміщень із фонду житла для тимчасового проживання;

- видача ордерів на вселення до жилих приміщень із фонду житла для тимчасового проживання на підставі рішень Виконавчого комітету Одеської міської ради;

- укладання договорів найму житлових приміщень під час видачі ордерів на житлові приміщення з фонду житла для тимчасового проживання;

- внесення на розгляд Виконавчому комітету Одеської міської ради пропозицій щодо надання громадянам житлових приміщень із фонду житла для тимчасового проживання.

Департамент є окремою юридичною особою.

З огляду на вищевказане, уповноваженим органом у сфері забезпечення громадян тимчасовим житлом є саме Департамент міського господарства Одеської міської ради, відтак є вірним висновок суду першої інстанції про те, що вирішення питань щодо отримання тимчасового соціального житла належить саме до повноважень Департаменту міського господарства Одеської міської ради.

З урахування наведеного та встановлених спірних обставин справи, виходячи зі змісту листа позивачів від 24.06.2021р. (зареєстрованого ОМР 29.06.2021 №02.2-14/2368), колегія суддів вважає, що його розгляд було доручено уповноваженому органу, до компетенції якого входить вирішення питань у сфері надання тимчасового житла Департаменту міського господарства ОМР та яким безпосередньо надавалась відповідь на звернення.

Відповідь на лист позивачів від 24.06.2021р. (зареєстрований ОМР 29.06.2021 №02.2-14/2368) було надіслано ОСОБА_1 Департаментом міського господарства ОМР у межах строку, визначеного законодавством, вказана відповідь, поза розумним сумнівом містить розсунення щодо порушених позивачами у зверненні від 24.06.2021р. питань.

Аналогічного висновку про належний та своєчасний розгляд звернення позивачів колегія суддів дійшла й щодо звернення від 02.07.2021р.

Отже, колегія суддів поза розумним сумнівом вбачає, що розгляд звернень позивачів, які направлялись на адресу міського голови були розглянуті компетентними органами ОМР, у межах встановленого строку, про результати розгляду яких заявники повідомлялись належним чином.

Позивачем ОСОБА_1 не наведено у позовній заяві жодного доводу у спростування вказаних вище обставин щодо належного та своєчасного розгляду компетентним органом відповідних звернень позивачів.

Поряд з вказаним, апеляційний суд вважає за необхідне наголосити, що з огляду на вимоги ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», визначене нормами вказаного Закону коло повноважень міського голови, є ґрунтовним твердження відповідача у справі про те, що Одеський міський голова в даному випадку, не є уповноваженою особою щодо вирішення питання стосовно надання житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщеним особам.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів не вбачає протиправності в діях відповідача щодо розгляду звернень позивачів.

Апеляційна скарга, так само як і позовна заява не містять взагалі жодного обґрунтованого доводу протиправності дій відповідача, з урахуванням наданих компетентними органами ОМР відповідей на звернення позивачів.

До того ж, слід зауважити, що позивачем не доведено отримання відповідачем жодних звернень від 25.06.2021р. Протилежного позивачами не доведено.

Таким чином, виходячи із змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, апеляційний суд вважає ґрунтовним висновок суду попередньої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дікергофф Транспорт Україна».

Загалом, апеляційна скарга не містить жодних доводів у спростування встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції. Отже, підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, відсутні.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі RuizTorija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.

У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи позивача не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інваліда 2 групи, депортованої з тимчасово окупованого Криму України та в інтересах неповнолітніх синів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Міжнародної наукової спільноти у особі Громадської спілки «Міжнародне наукове товариство» та Громадської спілки «Всесвітня наукова організація» в інтересах ОСОБА_1 , інваліда 2 групи, депортованої з тимчасово окупованого Криму України - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року у справі № 420/14123/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.