Справа № 520/26442/21
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2022-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 р. Справа № 520/26442/21

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Шевченко О.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: Управління земельних відносин Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Харківської міської ради, третя особа: Управління земельних відносин Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Харківської міської ради щодо відмови затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 - в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передати ділянку у власність;

- зобов`язати Харківську міську раду затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 - в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передати ділянку у власність.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно не прийнято рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 - в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачі ділянки у власність. Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов, а третій особі - пояснення по справі.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу та третій особі та отримана їх представниками, що підтверджується проставленими підписами в повідомленнях про вручення поштового відправлення.

Представником відповідача надано до суду відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог зазначивши, що в рішенні Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.04.1996 по справі № 2/4-262, не міститься інформації щодо літерації житлового будинку, надвірних будівель і споруд, а також площі зазначених об`єктів, з яких можливо встановити, що будинок та надвірні будівлі не є об`єктами самочинного будівництва. В мотивувальній частині рішення судом встановлено, що ОСОБА_2 за договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 09.08.1956 належить в цілому житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, житловий будинок, буд побудований не пізніше 09.08.1956, а в Технічному паспорті наявний запис про те, що рік спорудження житлового будинку літ. «Е-2», Тамбуру літ. «е», гаражу літ. «Ж», оглядової ями літ. «ж», літньої кухні літ. «З», входу до льоху літ. «И» є 1991 рік, що свідчить про виявлення у документах, поданих замовником, недостовірних відомостей, які об`єктивно перешкоджають розгляду та винесенню законного рішення. Зазначені факти не зафіксовані в технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовлений 12.11.2019 ФОП « ОСОБА_3 », долученому до технічної документації із землеустрою.

Представником позивача надано відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги додатково зазначивши, що затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд здійснюється виключно на пленарних засіданнях відповідної сільської, селищної, міської ради у місячний термін із дня отримання відповідної заяви. Відповідна технічна документація погодженню не підлягає і затверджується після реєстрації земельної ділянки у Державному Земельному кадастрі. Затвердження або відмова у затвердженні має бути оформлене розпорядчим індивідуальним правовим актом у вигляді рішення відповідного органу місцевого самоврядування. При чому, земельне законодавство передбачає, що підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Представник третьої особи правом подачі пояснень по справі не скористався, причин їх неподання не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Як свідчать матеріали справи, 02.06.2021 року позивач звернувся до Харківської міської ради із заявою, в якій просив передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки.

До заяви додано наступні документи:

- технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості),

- витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку,

- акт обстеження земельної ділянки,

- довідка про наявність у Державному земельному кадастрі відомостей про отримання у власність земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення використання).

За результатами розгляду заяви позивача від 02.06.2021 року листом Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради від 30.06.2021 року №Д-9-27850/1-21.08-31 повідомлено позивача, що на даний час вивчається питання правомірності реєстрації права власності на житловий будинок літ. «Е-2» по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З огляду на наведене, розгляд питання про передачу у приватну власність зазначеної земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд можливий після прийняття остаточного рішення щодо правомірності реєстрації права власності на житловий будинок літ. "Е-2". У зв`язку з вищевикладеним, повернуто позивачу подані ним документи.

Не погоджуючись з неприйняттям рішення про погодження та затвердження документації із землеустрою, позивач звернувся до суду за даним позовом.

По суті спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно п."г" ч.1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Згідно ч.1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно ч.1 - 3 статті 116 ЗК України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено статтею 118 ЗК України.

Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення (частина 1 вказаної статті).

Відповідно до ч.2 ст. 118 ЗК України, у випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Згідно положень ч.1 ст. 185 ЗК України, землеустрій здійснюється суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів, а також коштів громадян та юридичних осіб.

Положеннями п.5 ч.5 ст. 186 ЗК України встановлено порядок погодження і затвердження технічної документації із землеустрою, за яким технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) затверджується:

- у разі передачі на підставі такої документації земельної ділянки у власність та користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування - рішенням таких органів;

- в інших випадках - власником (розпорядником) земельної ділянки, а щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, що перебуває у користуванні, - землекористувачем.

Згідно частини 8 статті 186 ЗК України, підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження (частина 10 статті 186 ЗК України).

Отже, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання вмотивованого рішення про погодження та затвердження технічної документації із землеустрою або про відмову у погодженні та затвердженні такої документації із наведенням підстав такої відмови, вичерпний перелік яких визначено частиною 8 статті 186 ЗК України. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 186 ЗК України.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.1 ст.46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Частиною 1 ст.47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.

На підставі ч.4 ст.47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готуютьпитання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.

Відповідно до статті 59 Закону № 280/97-ВР рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26. пунктами 1.29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

Враховуючи зазначене, та норми чинною законодавства, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.

Відтак, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд заяви заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади.

З системного аналізу зазначених норм вбачається, що за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, орган місцевого самоврядування приймає одне із рішень визначених ч.7 ст.118 Земельного кодексу України. При цьому, зважаючи на норми Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", таке рішення приймається на пленарних засіданнях.

Враховуючи, що позивачем, з урахуванням вищезазначених норм ЗК України, подано відповідні документи, у Харківської міської ради не було правомірних підстав щодо неприйняття вмотивованого рішення про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність або про відмову у погодженні та затвердженні такої документації із наведенням підстав такої відмови.

Проте, за результатами розгляду заяви позивача від 02.06.2021 року про передачу у приватну власність земельної ділянки листом Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради від 30.06.2021 року №Д-9-27850/1-21.08-31 повідомлено позивача, що на даний час вивчається питання правомірності реєстрації права власності на житловий будинок літ. «Е-2» по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З огляду на наведене, розгляд питання про передачу у приватну власність зазначеної земельної ділянки для обслуговування житлового б господарських будівель і споруд можливий після прийняття остаточного рішення щодо правомірності реєстрації права власності на житловий будинок літ. У зв`язку з вищевикладеним, повернуто позивачу подані ним документи.

В даному випадку позивач звернувся до відповідача не із зверненням, а із заявою, за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній протиправно направив позивачу відповідь у формі листа, отже уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Отже, лист Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради від 30.06.2021 року №Д-9-27850/1-21.08-31, яким повідомлено позивача про результати розгляду його заяви про передачу у приватну власність земельної ділянки, не може сприйматися судом як належна відмова у погодженні та затвердженні технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність.

При цьому, рішення про погодження та затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність або про відмову в цьому повинне оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі рішення у відповідності до положень ЗК України.

Таким чином, дії відповідача, які полягають у оформленні листа за результатами розгляду заяви позивача про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність, а не прийнятті відповідного рішення, як то передбачено ЗК України, не узгоджуються з критеріями правомірності, які встановлені до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.05.2020 року у справі №484/3745/17.

Суд звертає увагу, що згідно частини 8 статті 186 ЗК України, підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

При цьому, інших правових підстав для відмови у затвердженні документації із землеустрою положеннями частини 8 статті 186 ЗК України не передбачено.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких підстав, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Харківської міської ради щодо неприйняття рішення при розгляді заяви ОСОБА_1 від 02.06.2021 року (Вх. №Д-9-27850/1021) про передачу у власність земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання Харківської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.06.2021 року (Вх. №Д-9-27850/1021) про передачу у власність земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та прийняти за результатами її розгляду рішення з урахуванням висновків суду.

Оскільки у спірних правовідносинах владний суб`єкт не досліджував жодного із юридично значимих факторів вчинення управлінського волевиявлення за результатами розгляду заяви позивача про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність та не прийняв за результатами її розгляду рішення відповідно до статті 186 ЗК України, отже відсутні підстави для зобов`язання Харківської міської ради погодити та затвердити технічну документацію із землеустрою з передачею земельної ділянки у власність позивачу, а вважає за доцільне зобов`язати повторно розглянути заяву позивача про передачу у власність земельної ділянки.

За таких підстав, в цій частині позовні вимоги та не підлягають задоволенню.

Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат щодо сплати судового збору здійснюється відповідно до положень статті 139 КАС України.

В заявленому клопотанні представник позивача просив суд відшкодувати понесені позивачем витрати на правничу допомогу при розгляді даної справи в сумі 12 000,00 грн.

Частинами 1, 2, 3 ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).

Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Судом встановлено, що 18.08.2020 року між ОСОБА_4 (Клієнт) та Карпухіним Д.Ю. (Адвокат) укладено договір про надання правової допомоги.

Також, 26.11.2021 року сторонами договору підписано додаткову згоду, якою визначено точну суму послуг за надання правової допомоги, що складає 12 000,00 грн.

На підтвердження наданих послуг за Договором про надання правової допомоги сторони підписали Акт приймання-передачі наданих послуг від 26.11.2021 року, який включає наступні послуги, надані адвокатом: зустріч - 500 грн., ознайомлення з документами - 7 год. 3 500,00 грн., підготовка документів для звернення до землеврядної організації - 2 000,00 грн., підготовка документів для звернення до ХМР - 2 год. 2 000,00 грн., опрацювання законодавчої бази - 4 год. 2000,00 грн., підготовка позовної заяви, виготовлення копій документів - 4 год. 2 000,00 грн., підготовка клопотання щодо витрат на правову допомогу - 2 год. 1 000,00 грн. Загальна сума правничої допомоги - 12 000,00 грн.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд звертає увагу, що складання (підготовка) документів для звернення до землеврядної організації (2 000,00 грн.) та складання (підготовка) документів до звернення до ХМР (2 000,00 грн.) не може бути розцінено як надання правничої допомоги в межах розгляду даної справи, тому понесені витрати у зв`язку з їх складанням є необґрунтованими.

Зустріч з адвокатом (500,00 грн.) не стосується надання правової допомоги, тому понесені витрати у зв`язку з цим безпідставно включено до витрат на правову допомогу. Крім того, не наведено детального опису та в чому полягає суть такої зустрічі, проведеної адвокатом з клієнтом.

Опрацювання законодавчої бази (2 000,00 грн.), підготовка позовної заяви, виготовлення копій документів (2 000,00 грн.) не враховується судом при вирішенні питання понесених позивачем витрат на правничу допомогу як окремі послуги, оскільки підготовка та складання позову включає попереднє опрацювання законодавчої бази та вивчення нормативних актів.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених позивачем витрат на правничу допомогу щодо ознайомлення з документами (3 500,00 грн.) та підготовка та складання позовної заяви (2 000,00 грн.), сума витрат на які складає 5 500,00 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу у сумі 2750,00 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог (1/2 від 5500,00 грн).

Таким чином, заява про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-262, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Харківської міської ради (майдан Конституції, буд. 7, м. Харків, 61003, ), третя особа: Управління земельних відносин Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради (вул. Квітки Основненка, буд. 7, м. Харків, 61003, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Харківської міської ради щодо неприйняття рішення при розгляді заяви ОСОБА_1 від 02.06.2021 року (Вх. №Д-9-27850/1021) про передачу у власність земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Харківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.06.2021 року (Вх. №Д-9-27850/1021) про передачу у власність земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та прийняти за результатами її розгляду рішення з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Харківської міської ради ().

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 2750 (дві тисячі сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Харківської міської ради ().

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Шевченко О.В.