Справа № 640/1357/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1357/20 Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

при секретарі судового засідання Шуст Н.А.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Юровського Д.Б.,

представника відповідача Кот О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України та просить:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 19.12.2019 № 3557-п «Про звільнення ОСОБА_1 з посади головного консультанта»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного консультанта Секретаріату Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики в Апараті Верховної Ради України;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України моральну шкоду.

В якості підстав позову позивач зазначає, що оскаржуване розпорядження про звільнення не відповідає законодавчим підставам припинення державної служби, звільнення є незаконним, у зв`язку із порушенням встановлених трудовим законодавством гарантій для працівників та порушенням порядку звільнення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою звернулася ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом не повно з`ясовано обставини у справі, висновки суду не відповідають дійсним обставинам, внаслідок чого порушено норми матеріального та процесуального права та ухвалено незаконне рішення у справі.

Зокрема, апелянтом зазначено що реорганізації державного органу у даному випадку не відбулося, а відбулося об`єднання (перетворення) одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший, у зв`язку з чим підстава звільнення не може вважатися законною. Зазначено також, що звільнення позивача відбулося без подання відповідного Комітету, що є процедурним порушенням порядку звільнення.

Позивач наполягає, що їй не було запропоновано усіх вакантних посад у новоутвореному Секретаріаті Комітету, чим порушено переважне право на працевлаштування.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , призначено скаргу до розгляду в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами.

Частиною другою статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Надалі ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2022 року колегія суддів, враховуючи неодноразові звернення сторони позивача, вирішила вийти з письмового провадження у відкрите судове засідання.

Від Апарату Верховної Ради України надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач підтримує свою позицію, викладену в суді першої інстанції, вважає, що звільнення позивача відбулося на законних підставах, з урахуванням відмови позивачки від запропонованої рівноцінної посади, апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні позивач, її представник підтримали апеляційну скаргу, надали свої пояснення, у тому числі додаткові, по суті позову, представник відповідача проти апеляційної скарги заперечувала, сторони обмінялися питаннями, відповіли на питання суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з фактичних обставин справи, розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України «Про призначення ОСОБА_1 на посаду головного консультанта секретаріату» від 11.05.2011 № 2510 позивача призначено з 05.05.2011 на посаду головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, банківської діяльності, податкової та митної політики.

Розпорядженням Голови Верховної Ради України «Про призначення ОСОБА_1 » від 07.05.2013 № 1072 позивача призначено з 01.04.2013 на посаду головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.

На підставі розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.09.2019 № 2270-к, у зв`язку із утворенням комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання відповідно до постанови Верховної Ради України «Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради дев`ятого скликання» від 29.08.2019 № 19-ІХ, утворено секретаріат Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики на базі секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності та секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.

23.09.2019 ОСОБА_1 попереджена про звільнення з посади та 02.12.2019 позивачці запропоновано вакантні посади в Апараті Верховної Ради України, а саме: головного консультанта Секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики та головного консультанта Секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань енергетики та житлово-комунальних послуг.

Разом з тим 03.12.2019 ОСОБА_1 від запропонованих вакантних посад відмовилася.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.12.2019 № 3557-к ОСОБА_1 звільнено з посади головного консультанта за пунктом 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 статті 40, статті 44 Кодексу законів про працю України у зв`язку з реорганізацією секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики на підставі розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючого справами «Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» від 19.09.2019 № 2270-к.

Вважаючи підстави звільнення протиправними та такими, що порушують трудові права та гарантії, визначені чинним законодавством, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, за результатами розгляду якого судом першої інстанції ухвалено рішення від 13 жовтня 2021 року.

Переглядаючи зазначене рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 17 Закону України "Про державну службу" повноваження керівника державної служби здійснюють у державних органах, посади керівників яких належать до посад державної служби - керівник відповідного органу.

Керівник державної служби призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на посади державної служби категорії "Б" і "В", звільняє з таких посад, відповідно до цього Закону (пункт 4 частини 2 статті 17 зазначеного Закону).

Пунктом 3 частини другої статті 31 Закону України "Про державну службу" встановлено, що прийняття рішення про призначення на інші посади державної служби категорій "Б" і "В" здійснюється керівником державної служби, якщо інше не передбачено законом.

Верховною Радою України 29.08.2019 прийнято Постанову «Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» за №19-ІХ, якою утворено, зокрема Комітет ВРУ з питань фінансів, податкової та митної політики.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України «Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» від 19.09.2019 №2270-к, відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» від 29.08.2019 № 19-ІХ затверджено структуру секретаріатів, зокрема, утворено Комітет Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби є, зокрема, реорганізація державного органу.

Колегія суддів зазначає, що доводи позивача про відсутність обставин реорганізації державного органу є необґрунтованими, оскільки внаслідок зміни структури та штатного розпису в Апараті Верховної Ради України відбулася реорганізація, зокрема, утворено секретаріат Комітету ВРУ з питань фінансів, податкової та митної політики на базі секретаріату Комітету з питань фінансової та митної політики без скорочення чисельності працівників.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що обставини, підстави та процедура реорганізації не є першочерговими та переважними для розгляду даної справи, як вважає позивач та її представник, оскільки головним для суду є дотримання відповідачем переважного права позивача залишитися на посаді та вжиття ним достатніх заходів щодо забезпечення такого права.

Стаття 40 Кодексу Законів про працю України передбачає розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору, укладеного на невизначений строк у випадку змін в організації виробництва і праці.

Так, 23.09.2019 позивач попереджена про звільнення з посади, відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України через два місяці від дня цього попередження.

Про ознайомлення позивача із даним попередженням свідчить її особистий підпис під ним, а окрім того, зазначені обставини позивачкою не заперечуються.

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Тобто на роботодавця покладався обов`язок вчинити дії для працевлаштування працівника за його згодою на рівнозначну посаду або в разі відсутності такої на іншу посаду державної служби. Крім того, звільнення за наведених підстав допускалося в разі скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу.

Згідно зі статтею 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (частина перша); при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга); одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (частина третя).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі наявні вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися в установі протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

На виконання вказаних вимог закону позивачу запропоновано іншу роботу в Апараті Верховної Ради України, а саме: вакантні посади головного консультанта секретаріату Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики; головного консультанта секретаріату Комітету з питань енергетики та житлово-комунальних послуг.

Таким чином позивач до звільнення обіймала посаду головного консультанта Секретаріату Комітету з питань податкової та митної політики, тоді як при звільненні їй запропонована рівноцінна посада головного консультанта Секретаріату Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики.

Таких посад з однаковою назвою у новоутвореній структурі передбачалося 17, одну з яких запропоновано позивачу, у зв`язку з чим доводи позивача про те, що їй не запропоновано усіх наявних вакантних посад є необґрунтованими, оскільки їй запропоновано одну з багатьох однакових рівноцінних посад.

Від запропонованих посад позивач відмовилася, про що залишила власний підпис, що нею не заперечувалося під час судового засідання.

В судовому засіданні на запитання суду про причини відмови від запропонованих посад позивач пояснила, що функції головного консультанта у новоутвореному секретаріаті Комітету передбачали більший обсяг знань та умінь ніж були передбачені за її посадою до реорганізації. Водночас, сама ж позивачка зазначила, що не знайомилася із функціональними обов`язками за запропонованими посадами.

Виходячи з такого, колегія суддів вважає, що відповідачем дотримано вимоги законодавства та порядок звільнення, зокрема, завчасно попереджено позивача про звільнення, запропоновано рівнозначну посаду, яку ОСОБА_1 обіймала до звільнення, проте позивач свідомо відмовилася від пропозицій, у зв`язку з чим не скористалася правом бути переведеною на рівноцінну посаду до новоутвореної структури Комітету.

У частині другій статті 41 Закону України «Про державну службу» зазначено, що переведення державного службовця здійснюється лише за його згодою.

Також колегія суддів не знаходить підтверджень аргументам позивача щодо порушення порядку звільнення з підстав відсутності відповідного подання від Комітету, оскільки звільнення відбулося на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 статті 40 КЗпП України, тоді як подання Комітету регламентовано статтею 55 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» та застосовуються в інших випадках.

Виходячи з такого, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні від 13 жовтня 2021 року. Доводи та заперечення апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування або зміни не вбачається.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку з чим відсутні й підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року у справі №640/1357/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко