Справа № 160/23971/21
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2022-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
30 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.12.2019 року по 11.11.2021 рік включно;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.12.2019 року по 11.11.2021 рік включно.
ОСОБА_2 не погоджується із бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки останнім порушено вимоги статей 116,117 Кодексу законів про працю України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року відкрито провадження у справі без виклику учасників справи.
31 грудня 2021 року на адресу суду від представника військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву вх.№120857/21, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі № 160/8350/20 адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021 року по справі №160/8350/20 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі №160/8350/20 залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі № 160/8350/20 - залишено без змін.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року по справі №160/8350/20 військовою частиною НОМЕР_1 12.11.2021 року було виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення в сумі 83866,61 гри., дана обставина підтверджується ОСОБА_1 у своїй позовній заяві по справі №160/23971/21 та платіжним дорученням №3997 від 11 листопада 2021 року.

Представник відповідача із посиланням на судову практику Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, звертає увагу, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Військова частина НОМЕР_1 звертає увагу суду на необхідність визначення судом розміру відшкодування та його зменшення відповідно до принципу співмірності.

Розрахований відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.12.2019 року по 11.11.2021 року у декілька разів перевищує розмір заборгованості.

Такий обсяг відповідальності є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_2 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 28 квітня 2015 року по 18.12.2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та підпорядкованих їй підрозділах.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 21.10.2019 року №34-РС, старшого прапорщика ОСОБА_2 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини 5 (у зв`язку і закінченням строку контракту) ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.12.2019 року №275 старшого прапорщика ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Солонянського районного ТЦК та СП м.Дніпро.

ОСОБА_2 стало відомо, що у період проходження військової служби йому проводилось нарахування та виплата індексації грошового забезпечення не в повному обсязі, у зв`язку з чим 15.05.2020 року позивач звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просив нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з 01.03.2018 року по 18.12.2019 року.

Проте, відповідно до листа від 12.06.2020р. № 225/56/443фс відповідач надав відповідь позивачу, в якій зазначив, що за 2015 рік індексація позивачу була виплачена у повному обсязі. Для нарахування та виплати індексації за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року військова частина не має підстав.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Зазначене підтверджено роз`ясненням Міністерства соціальної політики України від 16.04.2015 року №10685/0/14-15/10, для виплати індексації в січні 2016 року-лютому 2018 року фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України не було. Фінансування на виплату індексації не здійснювалося.

Відповідно до роз`яснень Мінсоцполітики механізм нарахування та виплати індексації за попередні роки Порядком не передбачений.

За період з 01.03.2018 року по 18.12.2019 року індексація була нарахована та виплачена позивачу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі №160/8350/20 адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено та вирішено:

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 18.12.2019 року включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 18.12.2019 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року, та в період з 01.03.2018 року по 18.12.2019 року - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021 року по справі №160/8350/20 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі №160/8350/20 залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі №160/8350/20 - залишено без змін.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року по справі №160/8350/20 військовою частиною НОМЕР_1 12.11.2021 року було виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення в сумі 83866,61 грн., дана обставина не заперечується позивачем та документально підтверджується платіжним дорученням №3997 від 11 листопада 2021 року, яке міститься в матеріалах справи.

Згідно тверджень позивача, повідомленням про надходження індексації грошового забезпечення підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з позивачем за період з 19.12.2019 року по 11.11.2021 року.

ОСОБА_2 не погоджується із бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки останнім порушено вимоги статей 116,117 Кодексу законів про працю України.

Даючи оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом преамбули Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в своїх рішеннях, зокрема, у справах №806/2164/16 (постанова від 30.01.2019 року), №814/2563/16 (постанова від 12.12.2018 року) неодноразово висловлював позицію, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Таким чином, у даному випадку пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Вказана позиція також викладена Верховним Судом у постанові від 25.04.2018 року у справі №823/64/16.

У даному випадку суд звертає увагу, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивача, зокрема щодо виплати індексації грошового забезпечення при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи те, що станом на день звільнення позивача спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає можливим застосувати норми статті 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення працівника з органів поліції охорони..

Аналогічну правову позицію зазначив Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2018 року по справі №806/1183/16.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа №21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена у справі 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, чим порушено права позивача.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що положення статей 116,117 КЗпП України підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року по справі №160/8350/20 військовою частиною НОМЕР_1 12.11.2021 року було виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення в сумі 83866,61 грн., дана обставина не заперечується позивачем та документально підтверджується платіжним дорученням №3997 від 11 листопада 2021 року, яке міститься в матеріалах справи.

Однак, зважаючи на те, що позивача було звільнено з військової служби 18.12.2019 року, а із адміністративним позовом щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, позивач звернувся тільки 30 листопада 2021 року, суд вважає, що сума відшкодування за несвоєчасну виплату індексації повинна бути співмірною із сумою, яка не була виплачена позивачеві під час звільнення.

Таким чином, оскільки індексацію грошового забезпечення позивачу виплачено 12 листопада 2021 року у розмірі 83866,61 грн., суд приходить до висновку, що співмірним буде стягнення з відповідача відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 83866,61 грн.

У зв`язку з цим позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_2 .

Щодо судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до вимог ч.1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій, у зв`язку із чим розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст.241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 83866,61 грн. (вісімдесят три тисячі вісімсот шістдесят шість гривень шістдесят одна копійка).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.М. Олійник