Справа № 140/10804/21
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року ЛуцькСправа № 140/10804/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Димарчук Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Аршулік С.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Можайка І.О.,

представника відповідача Тарасенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (відповідач) про визнання протиправними та скасування наказів від 02.04.2021 №445-к, від 14.06.2021 №846-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області; поновлення ОСОБА_1 на роботі в Державній службі України з безпеки на транспорті з дати звільнення на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області; стягнення недорахованої частини посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці, місячної премії з урахуванням окладу для рівня державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України за час роботи на займаній посаді з 16.12.2015 по 14.06.2021; стягнення середнього заробітку з урахуванням перерахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення на роботі; стягнення коштів згідно звітів, витрачених під час відрядження.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.06.2021 наказами М445-К та №846-К його звільнено з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки без скорочення чисельності та штату державних службовців.

Позивач уважає, що наказ про звільнення є незаконним, оскільки відповідачем не враховані вимоги ст. 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до частини 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Однак, змін в організації виробництва і праці не відбулося, в тому числі ліквідації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, відбулася тільки зміна структури та штатного розпису.

На момент його звільнення частина 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» була змінена і в редакції закону від 06.03.2021 звучала наступним чином: «суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби мав запропонувати рівнозначну вакантну посаду або нижчу у тому самому державному органі за наявності і не міг не пропонувати жодної вакантної посади у тому самому державному органі за наявності.

Проте, суб`єкт призначення або керівник державної служби при упорядкуванні структури Укртрансбезпеки 09.09.2020 наказом Укртрансбезпеки №340 значно зменшив чисельність головних спеціалістів відділів державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті обласних управлінь, одночасно збільшивши чисельність головних спеціалістів у відділах контролю Департаменту державного контролю на транспорті Укртрансбезпеки, зайняв помилкову позицію, що посади головних спеціалістів департаменту є вищими посадами державної служби ніж посади головних спеціалістів обласних управлінь і не запропонував позивачу жодної наявної вакантної посади, чим порушив вимоги частини 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Крім того, вважає, що посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області та головного спеціаліста відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті в структурі Державної служби України з безпеки на транспорті належать до підкатегорії «В1» категорії посад державної служби «В» і є рівнозначними посадами державної служби. Однак, керівник державної служби, при затвердженні штатного розпису, посаду головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області (яку займав позивач) відніс до 4 рівня державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя, передбаченого ст. 51 Закону України «Про державну службу» і встановив занижений оклад розміром 5500грн. Посада головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області в Державній службі України з безпеки на транспорті відноситься до 3 рівня державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, передбаченого ст. 51 Закону України «Про державну службу» з посадовим окладом 8500 грн, відповідно схеми посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 18.01.2017.

Вказує також на те, що державною службою України з безпеки на транспорті при звільненні йому не були повернуті кошти згідно звітів про використання коштів, виданих на відрядження у 2020 -2021 роках на загальну суму 12520 грн.

З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 05.10.2021 відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 57).

26.10.2021 судом отримано відзив на позовну заяву (том 1 а.с. 88-95), у якому представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказала, що моментом виникнення спірних правовідносин у даній справі є дата попередження державного службовця ОСОБА_1 про наступне вивільнення - 02.11.2020, а моментом закінчення спірних правовідносин є дата звільнення позивача 14.06.2021. Відповідно, протягом усього часу існування спірних правовідносин з 02.11.2020 по 14.06.2021 не може бути змінена процедура звільнення державного службовця. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» ( у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, тобто 02.11.2020) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Відповідно до частини третьої статті 87 Закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Зазначає, що при скорочені чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу, пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Щодо позовної вимоги про встановлення позивачу посадового окладу у розмірі 8500 грн, представник відповідача зазначила, що питання оплати праці працівників державних органів врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15. Так, відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів відповідному році становлено, що до підкатегорії В1 відносяться посади головних спеціалістів державного органу. При цьому, розміри посадових окладів головних спеціалістів державного органу змінюються в залежності від юрисдикції, яка поширюється на певну територію, наприклад: державні органи, юрисдикція яких поширюється на всю територію України або державні органи, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя, або державні органи, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення.

При цьому пунктом 2 Приміток визначено: посадові оклади працівників структурних підрозділів, які є юридичними особами, територіальних (регіональних) органів центральних органів виконавчої влади, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, м. Києва або м. Севастополя, визначаються за підкатегоріями Б1-ВЗ, а працівників структурних підрозділів територіальних органів центральних органів виконавчої влади в області, м. Києві або м. Севастополі, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міст обласного значення, - відповідно до схеми посадових окладів на посадах державної служби, передбаченої для державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міст обласного значення, крім органів доходів і зборів.

Відтак, наявні диференційовані підходи до визначення розміру посадового окладу в залежності від територіальної юрисдикції. Правильність визначення рівня посадового окладу головному спеціалісту у територіальному підрозділі на рівні 5 500,00 грн встановлено і міністерством фінансів України, а відтак вимоги позивача про встановлення йому посадового окладу у розмірі 8500 грн є безпідставними.

Крім того, заперечила щодо повернення ОСОБА_1 коштів, витрачених на відрядження у розмірі 12520 грн та зазначила, що заборгованість щодо сплати витрат на відрядження перед позивачем в Укртрансбезпеці не обліковується.

З наведених підстав просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

У відповіді на відзив від 26.10.2021 позивач підтримав доводи та аргументи викладені у позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити (том 1 а.с. 145-150).

Ухвалою суду від 15.11.2021 визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом та поновлено пропущений позивачем встановлений законом процесуальний строк звернення до адміністративного суду даній справі, у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду відмовлено.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів та підстав, зазначених у позовній заяві та просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів та підстав, викладених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 16.12.2015 призначений на посаду головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 05.08.2005 (наказ від 15.12.2015 №183-к) (том 1 а.с.7-10).

Згідно з записами у трудовій книжці № 14, 15 ОСОБА_1 присвоєно дев`ятий, а пізніше восьмий ранг державного службовця (накази від 06.05.2016 №1036-к, від 26.04.2019 №644-к) (том 1 а.с.9).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 №196-р «Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті» була погоджена пропозиція Міністерства інфраструктури України і Державної служби з безпеки на транспорті щодо утворення територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті як структурних підрозділів апарату Служби, реорганізувавши шляхом злиття відповідні територіальні органи зазначеної служби за переліком згідно з додатком.

Зокрема, з додатку вбачається, що Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області та Управління Укртрансбезпеки у Волинській області реорганізовані шляхом злиття у Поліське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки.

Державній службі з безпеки на транспорті в установленому порядку вказано забезпечити здійснення заходів, пов`язаних з виконанням пункту 1 цього розпорядження.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.09.2020 № 340 упорядковано структуру Державної служби України з безпеки на транспорті, яка була введена в дію наказом Укртрансбезпеки від 13.10.2020 № 390, відповідно якого до штату Поліського міжрегіонального управління внесено структурні зміни та скорочено ряд посад, що були наявні в Управлінні Укртрансбезпеки у Рівненській області, Управлінні Укртрансбезпеки у Волинській області, які реорганізуються.

02.11.2020 позивача ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», оскільки посада, яку займає позивач (головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області), скорочена у зв`язку із прийняттям наказу Укртрансбезпеки від 09.09.2020 № 340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 13.10.2020 № 390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік» (том 1 а.с.15).

02.04.2021 головою Державної служби України з безпеки на транспорті видано наказ №445-к про звільнення з 05.04.2021 головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (том 1 а.с. 11).

Наказом голови Державної служби України з безпеки на транспорті №846-к від 14.06.2021 внесено зміни до наказу від 02.04.2021 №445-к «Про звільнення ОСОБА_2 », в частині дати звільнення позивача із займаної посади, а саме з 14.06.2021 (а.с.13).

Позивач не погоджуючись з оскаржуваним наказом та вважаючи його протиправним, звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд констатує наступне.

Відповідно до частин першої, другої, третьої та п`ятої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу" (надалі - Закон № 889-VIII).

До публічної служби у встановлених випадках відноситься державна служба. Так, за змістом ст. 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Віднесення служби до державної, тобто публічної, можливе, якщо це: професійна діяльність осіб, які її обіймають, здійснюється на основі Конституції, законів та інших нормативно-правових актів, за змістом полягає у виконанні завдань та функцій держави, оплачується з державних коштів.

Судом встановлено, що посада, з якої звільнено позивача була посадою державної служби, а позивач державним службовцем.

Відповідно дія норм іншого законодавства про працю застосовується до спірних правовідносин лише в тій частині відносин, що не врегульовані Законом №889-VIII.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII (у редакції від 24.10.2020, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин 02.11.2020) передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 №889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч. 3 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно зі ч. 1 ст. 42-1 КЗпП України, працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Відповідно до ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, ліквідації підприємства, установи, організації.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень (ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України).

Як встановлено судом, підставою для звільнення ОСОБА_1 зі займаної посади стало скорочення його посади державної служби, внаслідок зміни структури та штатного розпису відповідача.

Станом на момент попередження про звільнення позивача з займаної посади (02.11.2020) запроваджено певні особливості щодо процедури звільнення державних службовців.

Зокрема, передбачений до цього часу обов`язок пропонувати вакантну посаду державному службовцю при звільненні у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, змінено словами "може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності)" (вказана редакція діяла до 06.03.2021 ).

Із матеріалів справи встановлено, що наказом відповідача № 390 від 13.10.2020, введено в дію з 15.10.2020 штатний розпис на 2020 рік Державної служби України з безпеки на транспорті, відповідно до якого відсутня посада, яку займав позивач до звільнення, а саме: " головний спеціаліст відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області".

Як вже зазначено, оскарженим наказом відповідача № 445-к від 02.04.2021 (зі змінами внесеними наказом від 14.06.2021 №846-к), позивача звільнено з вищевказаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

В ході розгляду справи судом встановлено та не спростовано відповідачем (на якого законом покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого рішення), що з моменту попередження про наступне вивільнення і по дату звільнення з державної служби відповідач не пропонував позивачу будь-якої іншої вакантної посади державної служби.

Погоджуючись з тим, що редакція статті 87 Закону України "Про державну службу (яка діяла станом на момент розпочатої і не завершеної до набрання чинності Законом України від 23.02.2021 N 1285-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" процедури вивільнення позивача, завершення якої відбулось згідно із законодавством, яке діяло на момент початку такої процедури) наділяла суб`єкта призначення правом, а не обов`язком пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), суд зазначає, що це право не означає права приймати відповідні рішення свавільно.

Одним із критеріїв правомірності рішення, у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є його обґрунтованість.

Законом встановлено певну свободу дій керівника державного органу щодо надання пропозицій про переведення державних службовців на вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі.

Однак, на переконання суду, в кожному випадку надання таких пропозицій чи відмова у їх наданні має бути належним чином обґрунтовані.

Аналізуючи оскаржений наказ, з урахуванням згаданого критерію обґрунтованості, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву, єдиною підставою у зв`язку з чим позивачу не пропонувались будь-які вакантні посади, є відсутність відповідного обов`язку у керівника відповідача.

З цього приводу суд наголошує, що у даному випадку керівник державної служби міг пропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби.

При цьому, можливість запропонувати вакантну посаду у сфері публічних відносин, у контексті більшої відповідальності держави перед людиною, закріпленого в тому числі у статях 3 та 19 Конституції України, означає діяти не як "заманеться", свавільно, а за наявності передбачених законом обставин (в даному випадку вакантних місць), зобов`язаний врахувати їх при прийнятті рішення.

Реалізація згаданого конституційного принципу відповідальності суб`єктів владних повноважень, як органів, що здійснюють функції держави, знайшли своє відображення у вимогах до прийнятих ними рішень ч. 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

При розгляді цієї справи суд також враховує правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 29.04.2020 у справі № 812/1303/17, згідно з якою визначена КЗпП України процедура звільнення у випадку реорганізації, яка супроводжується скороченням чисельності працівників або штату, спрямована не на те, щоб витримати строк тривалістю два місяці і після того звільнити працівника, а насамперед на те, щоб протягом цього строку вживати заходів для того, щоб працевлаштувати осіб в межах можливостей, в цьому випадку, суб`єкта призначення. При скороченні чисельності штату звільнень не оминути, однак дії роботодавця мають засвідчити, що він справді вживав заходів для працевлаштування осіб з урахуванням, зокрема, переважного права на залишення на роботі, а також кваліфікаційних вимог до посади, позаяк в цій справі йдеться про державну службу.

Оскільки зміст спірного наказу не містить жодних обґрунтувань з приводу надання переваг звільненню перед переведенням по відношенню до позивача, у суду відсутні підстави вважати, що при прийнятті згаданого наказу було дотримано критерію обґрунтованості.

Також, як на час попередження про звільнення, так і на момент звільнення позивача, відповідач мав реальну можливість запропонувати та перевести позивача на інші вакантні посади з огляду на те, що відповідно до штатного розпису, затвердженого та введеного в дію наказом Укртрансбезпеки від 09.09.2020 № 340, штатна чисельність Укртрансбезпеки не змінилась і складає 613 осіб.

Позивач, будучи обізнаним про зміну в структурі відповідача, 02.04.2021 надіслав на адресу відповідача власну заяву, в якій просив перевести його на посаду головного спеціаліста відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Укртрансбезпеки (том 1 а.с.33).

Заявою від 06.05.2021 ОСОБА_1 просив відповідача повідомити про результати розгляду його заяви від 02.04.2021 (том 1 а.с.34).

У той же час відповідачем вказана заява була проігнорована, а саме навіть на час розгляду даної справи жодних відповідей за наслідками розгляду вказаної заяви або рішень відповідач не приймав.

Суд також звертає увагу на ту обставину, що з моменту попередження про наступне вивільнення (02.11.2020) і до моменту звільнення (14.06.2021) пройшло більш як сім місяців. Причому на дату звільнення позивача 14.06.2021 редакція статті 87 Закону «Про державну службу» з 06.03.2021 знову була змінена, а частина 3 вказаної статті викладена наступним чином: «Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».

Наведене вказує на те, що керівник, приймаючи рішення про звільнення позивача, обрав найбільш несприятливі наслідки для нього, хоча мав можливість сприяти реалізації його права на переведення та запропонувати іншу вакантну посаду у державному органі.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що спірний наказ не відповідає згаданим критеріям правомірності та обгрунтованості.

Посилання представника відповідача у поясненнях на правові позиції Верховного Суду від 29.09.2021 у справі №280/5286/20, від 28.07.2021 у справі №640/11024/20 та від 13.10.2021 у справі №520/11687/2020 є безпідставними, оскільки правовідносини які були предметом розгляду у вказаних справах не є подібними до правовідносин у цій справі.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.

Так, до прикладу, у справі №280/5286/20 оскаржувались протиправні дії Головного управління Національної поліції в Запорізькій області щодо незаконного звільнення позивача, причому позивачу перед звільненням було запропоновано ряд вакантних посад станом на 18.12.2019 року і 30.01.2020, однак він пояснив, що відмовляється працювати на зазначених посадах у м. Запоріжжі. У справі №640/11024/20 позов був заявлений до Державного бюро розслідувань, а сам позивач звільнений з посади у період проходження ним випробувального терміну.

Отже, зважаючи на відмінність фактичних обставин у вказаних позивачем справах та у справі, що розглядається, вказані висновки не враховуються судом при вирішенні справи.

Разом з тим, у Постанові від 26.05.2021 у справі №140/90/20 Верховний суд, здійснюючи аналіз правових положень статті 87 Закону України «Про державну службу», дійшов висновку, що відповідні питання щодо особливостей вивільнення працівників у разі реорганізації, ліквідації державного органу нормами спеціального закону не врегульовані, що свідчить про необхідність застосування положень законодавства про працю. Встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Внаслідок викладеного суд констатує протиправність рішення відповідача про звільнення позивача зі займаної посади, а тому оскаржений наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.04.2021 №445, зі змінами, внесеними наказом від 14.06.2021 №846-к, про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області - суд визнає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги у наведеній частині позову підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи із викладених вище висновків, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Із довідки Державної служби України з безпеки на транспорті №04/136 від 04.08.2021 (том 1 а.с.100) вбачається, що за квітень-травень 2021 року, позивачу був нарахований дохід у розмірі 786,92 грн за два робочих дні. Відповідно середньоденний заробіток позивача за 1 робочий день складає 393, 46 грн (786 / 2 робочих дні ).

Таким чином, втрачений заробіток за час вимушеного прогулу з 15.06.2021 по 10.02.2022 становить 64920,90 грн (393, 46 грн х 165 робочих днів), який слід стягнути з відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті.

Відповідно до пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на займаній на час звільнення посаді та стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 7869, 20 грн - слід звернути до негайного виконання.

Водночас не підлягає до задоволення позовна вимога щодо стягнення недорахованої частини посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці, місячної премії з урахуванням окладу для рівня державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України за час роботи на займаній посаді з 16.12.2015 по 14.06.2021 з огляду на таке.

Питання оплати праці працівників державних органів врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15.

Так, відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у відповідному році становлено, що до підкатегорії В1 відносяться посади головних спеціалістів державного органу.

При цьому, розміри посадових окладів головних спеціалістів державного органу змінюються в залежності від юрисдикції, яка поширюється на певну територію, наприклад: державні органи, юрисдикція яких поширюється на всю територію України; державні органи, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя; державні органи, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення.

Пунктом 2 Приміток визначено: посадові оклади працівників структурних підрозділів, які є юридичними особами, територіальних (регіональних) органів центральних органів виконавчої влади, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, м. Києва або м. Севастополя, визначаються за підкатегоріями Б1-ВЗ, а працівників структурних підрозділів територіальних органів центральних органів виконавчої влади в області, м. Києві або м. Севастополі, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міст обласного значення, - відповідно до схеми посадових окладів на посадах державної служби, передбаченої для державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міст обласного значення, крім органів доходів і зборів.

Відтак, наявні диференційовані підходи до визначення розміру посадового окладу в залежності від територіальної юрисдикції.

Враховуючи вищевикладене, позивачу правильно був визначений посадовий оклад як головному спеціалісту у територіальному підрозділі (юрисдикція якого поширювалась на територію Волинської області) на рівні 5 500,00 грн. Відтак, підстав для задоволення вимоги позивача щодо встановлення йому посадового окладу у розмірі 8500,00 грн та надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці, місячної премії з урахуванням окладу для рівня державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України за час роботи на займаній посаді з 16.12.2015 по 14.06.2021 не вбачається, а сама вимога є безпідставною та такою, що суперечить приписам законодавства України.

Вирішуючи позовну вимогу про повернення позивачу коштів на відрядження, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на заробітну плату не нижчу ніж визначено законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пунктом 4 статті 42 Закону «Про державну службу» передбачено, що державному службовцю відшкодовуються витрати та надаються інші компенсації у зв`язку з направленням у відрядження в порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 за № 218/2658 затверджено Інструкцію про службові відрядження в межах України та за кордон (далі Інструкція № 59)

Відповідно до пункту 1 Розділу 1 Інструкції № 59 службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника державного органу (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Пунктом 4 Інструкції № 59 визначено, що підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс перераховується на поточний рахунок працівника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжних карток, або рахунок підприємства, що направляє працівника у відрядження, операції за яким можуть здійснюватися з використанням корпоративних платіжних карток.

Аванс може видаватися готівкою працівникам, яких у відрядження направляють державні органи і військові формування, утворені ними в установленому порядку установи та організації, на які законодавством покладено завдання і повноваження з розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності.

Працівнику відшкодовуються (за наявності документального підтвердження оплати) понесені у зв`язку зі службовим відрядженням комісійні витрати у разі обміну валюти, суми комісійної винагороди за надані банком послуги, пов`язані з використанням платіжних карток та готівки (з урахуванням особливостей системи фінансових розрахунків у державі відрядження), зокрема відшкодовуються витрати, пов`язані з перерахуванням авансу на поточний рахунок працівника; поверненням коштів з рахунку працівника на відповідний рахунок підприємства; переказом грошових коштів електронними засобами - у безготівковій формі; проведенням безготівкових розрахунків у валюті, відмінній від валюти рахунку платіжної картки; отриманням готівки із застосуванням платіжної картки; конвертацією готівкової іноземної валюти у національну валюту держави відрядження; отриманням виписки банка-емітента платіжної картки.

Днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника (п.7 р. І Інструкції №59).

Відповідно до пункту 14 Інструкції № 59 підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України, а також документи, визначені цією Інструкцією. У разі відрядження за кордон підтвердні документи, що засвідчують вартість понесених за кордоном у зв`язку з таким відрядженням витрат, оформлюються згідно із законодавством відповідної держави.

Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 (пункт 15 Інструкції № 59).

Порядок відрядження в межах України визначений Розділом ІІ Інструкції № 59.

Відповідно до пункту 1 Розділу ІІ Інструкції № 59 направлення працівника підприємства у відрядження здійснює керівник цього підприємства або його заступник (направлення у відрядження державного службовця здійснює керівник державної служби) і оформлює наказом (розпорядженням), у якому зазначаються мета виїзду, завдання (за потреби), пункт призначення (місто або міста призначення, інші населені пункти, найменування підприємства, установи або організації, куди відряджається працівник), строк (дата вибуття у відрядження та дата прибуття з відрядження), джерело фінансового забезпечення витрат на відрядження, а також за потреби інші ключові моменти (вид транспорту, інформація про додаткові обмеження щодо сум та цілей використання коштів, наданих на відрядження, у разі їх встановлення керівником), після затвердження кошторису витрат. У разі направлення працівника підприємства у службове відрядження за запрошенням подається його копія та за наявності програма заходів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (із змінами) затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1.

Витрати на найм житлового приміщення під час відрядження відшкодовуються за наявності оригіналів підтвердних документів (далі - підтвердні документи).

Витрати на харчування, вартість якого включена до рахунків на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях або до проїзних документів, оплачуються відрядженим працівникам за рахунок добових витрат.

Підприємства, установи та організації, що направляють працівників у відрядження, забезпечують їх коштами як аванс для здійснення поточних витрат (у межах України - у національній валюті, за кордон - у валюті держави, до якої відряджається працівник, або у доларах США/євро, або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку, встановленим на день подання уповноваженому банку розрахунку витрат на відрядження). Аванс перераховується на поточний рахунок працівника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжних карток, або рахунок підприємства, установи, організації, що направляють працівника у відрядження, операції за яким можуть здійснюватися з використанням корпоративних платіжних карток (пункт 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98).

Отже, відповідно до наведених вище норм чинного законодавства для підприємств, що повністю або частково фінансуються за рахунок бюджетних коштів, визначений обов`язок відшкодувати працівнику, який перебував у відрядженні, витрати на найм житлового приміщення під час відрядження за наявності оригіналів підтвердних документів. Також, виплата добових витрат є передбаченою гарантією для працівників, що скеровуються в службові відрядження.

Згідно з наказами Державної служби України з безпеки на транспорті №260-К від 18.02.2021, №22-Вв від 28.05.2020, № 40-Вд від 26.06.2020, № 82-Вс від 02.09.2020 позивача ОСОБА_1 було відряджено відповідно до Придністровського міжргіонального управління Укртрансбезпеки з 22.02.2021 по 24.02.2021, Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки з 29.05.2020 по 07.06.2020, до Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області з 30.06.2020 по 11.07.2020, до Управління Укртрансбезпеки в Одеській області з 03.09.2020 по 16.09.2020 (том 1 а.с. 16, 18,21, 24).

Пунктами 2 наказів Державної служби України з безпеки на транспорті №260-К від 18.02.2021, №22-Вв від 28.05.2020, № 40-Вд від 26.06.2020, № 82-Вс від 02.09.2020 визначено, що управлінню фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку здійснити оплату витрат на відрядження згідно з законодавством України.

З матеріалів справи вбачається, що після повернення з відрядження позивач надав до фінансового відділу Укртрансбезпеки авансові звіти та усі розрахункові документи для відшкодування коштів, які були витрачені ним у відрядженні, а саме: добові у розмірі 180 з 22.02.2021 по 24.02.2021 (том 1 а.с.17); добові у розмірі 600 грн з 29.05.2020 по 07.06.2020 (том 1 а.с.20); за проживання (оренду житла) з 30.06.2020 по 11.07.2020 згідно квитанції №150 4180 грн та добові 720 грн (том 1 а.с. 23, том 2 а.с.16,16 ); за проживання з 04.09.2020 по 16.09.2020 згідно квитанції від 14.09.2020 6000 грн та добові 840 грн (том 1 а.с. 26, том 2 а.с. 17-19)

Таким чином, суд дійшов висновку, що за наявності документально підтверджених витрат на відрядження у розмірі 12520 грн, відповідач порушив право позивача ОСОБА_1 на повернення коштів, витрачених ним у відрядженні.

Доводи представника відповідача про те, що у Державній службі України з безпеки на транспорті заборгованість перед позивачем щодо сплати витрат на відрядження не обліковується, суд до уваги не бере, оскільки недотримання самим відповідачем обліку, порядку та умов компенсації працівникові витрат на відрядження не може бути підставою для позбавлення працівника права на відшкодування таких витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями, що передбачені чинним законодавством України.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У спірних правовідносинах відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає в ухиленні суб`єкта владних повноважень від виконання покладених на нього законодавством обов`язків щодо виплати компенсації витрат позивача на відрядження. При цьому належним та ефективним способом захисту прав позивача є стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на відрядження, що повністю відновлює порушене право позивача.

Відтак, за встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 908,00 грн, який сплачений згідно меморіального ордеру №МВ70548767 від 16.11.2021 (том 1 а.с. 206).

Щодо відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 500 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У пункті 269 Рішення у справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

У клопотанні від 07.02.2022 представник Державної служби України з безпеки на транспорті просить суд зменшити витрати на правову допомогу у зв`язку з їх неспіврозмірністю зі складністю справи (том 2 а.с. 44).

Як вбачається із доданих письмових доказів (договору про надання правової допомоги від 29.09.2021, акта прийому-передачі наданої правничої допомоги від 19.01.2022, квитанції до прибуткового касового ордера №11), ОСОБА_1 сплатив адвокату Можайко І.О. кошти у сумі 5500 грн на оплату правової допомоги, зокрема: ознайомлення з матеріалами справи, судовою практикою, постійне консультування 1000 грн, складання позовної заяви -1000 грн, складання відповіді на відзив 1000 грн, участь у п`яти судових засіданнях 2500 грн (том 2 а.с. 34-39).

Суд вказує, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Зважаючи на предмет спору, фактичний об`єм виконаної роботи, незначну складність адміністративної справи та часткове задоволення позовних вимог, враховуючи клопотання представника відповідача, суд вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 3000,00 грн.

Керуючись статтями 139, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.04.2021 №445-к, із змінами, внесеними наказом від 14.06.2021 №846-к, Про звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області з 14 червня 2021 року.

Поновити ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області з 15 червня 2021 року.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 64920,90 грн (шістдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять гривень 90 копійок) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 кошти витрачені під час відрядження у розмірі 12 520,00 грн (дванадцять тисяч п`ятсот двадцять гривень 00 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот гривень 00 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7869,20 грн (сім тисяч вісімсот шістдесят дев`ять гривень 20 копійок) підлягає до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14, ).

Повний текст рішення складений 17 лютого 2022 року

Суддя Т.М. Димарчук