Справа № 420/15200/21
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.

при секретарі: Куртій Д.О.

сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Рабюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13; ) про визнання протиправними та скасування наказів № 1978/7 від 10.06.2021р., № 2661/7 від 29.07.2021р., зобов`язання вчинити певні дії, -

На підставі ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 17 січня 2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, в якій позивач просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 1978/7 від 10.06.2021р., яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р., оскільки наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими сторонами, з тих самих предмета і підстав;

визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 2661/7 від 29.07.2021р., яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р. у зв`язку з тим, що є рішення Міністерства юстиції України з того самого питання;

зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_3 на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни від 04 вересня 2020 року, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 вересня 2020 року за № С-25067 по суті.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.09.2020р. представник позивача Саінчук А.О. у передбачений ч. 3 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» строк звернувся до Міністерства юстиції України в інтересах скаржника ОСОБА_3 зі скаргою на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни. Скаргу підписано електронним цифровим підписом відповідно до вимог ст.ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та направлено на електронну пошту відповідача, яку останнім отримано 07.09.2020р. та зареєстровано за №С-25067.

Наказом Міністерства юстиції України № 1978/7 від 10.06.2021р. відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р., оскільки наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими сторонами, з тих самих предмета і підстав.

Крім того, наказом Міністерства юстиції України № 2018/7 від 10.06.2021р. відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р. у зв`язку з тим, що у Міністерстві юстиції України розглядається скарга з цього питання того самого скаржника.

Наказом Міністерства юстиції України № 2661/7 від 29.07.2021р. відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020 р. відповідно до п. 5 ч. 8 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку з тим, що є рішення Міністерства юстиції України з того самого питання. Однак відповідачем не виконано вимоги п. 13 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1128 від 25.12.2015 р. (далі - Порядок № 1128), оскільки по суті скаргу позивача не розглянуто, не встановлено наявності порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мінюсту, а прийнято накази, які суперечать вимогам ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Від Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 62194/21 від 09.11.2021р.), в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що з урахуванням п.п. 4, 5 ч. 8 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 5 Порядку № 1128 серед підстав для відмови у задоволенні скарги є: наявність інформації про судове провадження у зв`язку зі спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав; наявність рішення цього органу з того самого питання. Так, в ході розгляду колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (Колегія) скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.09.2020р. за №С-25067 на рішення державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни щодо реєстрації права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 було встановлено, що у провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа № 420/13389/20 за позовом Медвідь Г.С. про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Відповідачем акцентовано увагу, що підстави, предмет та сторони у справі № 420/13389/20 є тотожними. Крім того, посилаючись на інформацію щодо стану розгляду справи № 420/13389/20, доступну на веб-порталі Судової влади України, відповідач зазначив, що ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11.05.2021р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021р. у справі № 420/13389/20.

15.12.2021р. (вх. № 71391/21) від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою від 30.08.2021р. прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_3 ; відкрито провадження в адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення; зобов`язано Міністерство юстиції України надати до Одеського окружного адміністративного суду у строк до 24 вересня 2021 р. належним чином засвідчені та оформлені копії документів, а саме: наказів №1978/7 від 10.06.2021р., №2661/7 від 29.07.2021р. та усіх документів, що послугували підставою для їх прийняття, матеріалів розгляду скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020 р., скаргу у сфері державної реєстрації та додані до неї документи, інші документи (інформація), отримані Міністерством юстиції України, а також рішення, прийняте за результатом розгляду відповідної скарги, висновки колегії та документи на підставі яких було зареєстровано скаргу ОСОБА_3 за № 25264-33-20.

Ухвалою суду від 01.10.2021р. клопотання представника відповідача про продовження строку для подання відзиву та витребуваних судом документів задоволено; встановлено відповідачу 5-денний строк на подання відзиву та витребуваних судом доказів з дня отримання ухвали суду.

Ухвалою суду від 25.10.2021р. призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого засідання; призначено підготовче засідання по справі на 10.11.2021 р., яке було перенесене на 21.12.2021р.

Ухвалою суду від 21.12.2021 р., яка занесена до протоколу засідання, підготовче провадження в адміністративній справі закрито; призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11.01.2022 р.

Ухвалою суду від 11.01.2022 р., яка занесена до протоколу засідання, у судовому засіданні оголошено перерву до 17.01.2022 р.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

04.09.2020р. представник позивача Саінчук А.О. звернувся до Міністерства юстиції України в інтересах скаржника ОСОБА_3 зі скаргою на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни. Скаргу підписано електронним цифровим підписом відповідно до вимог ст.ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та направлено на електронну пошту відповідача, яку останнім отримано 07.09.2020р. та зареєстровано за №С-25067 (т. 1, а.с. 21-43).

Наказом Міністерства юстиції України № 1978/7 від 10.06.2021 р. «Про відмову в задоволенні скарги» відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020 р., оскільки наявна інформація про судове провадження у зв`язку зі спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав (т.1, а.с. 57). Підстава: висновок Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації , територіальних органів Міністерства юстиції від 16.04.2021р. за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.09.2020р. за №С-25067 (т.1, а.с. 58-59). У Висновку, зокрема, зазначено, у провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа №420/13389/20 а позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора Медвідь Г.С. про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Таким чином, зазначено про наявність судового спору щодо рішення, яке оскаржується.

Наказом Міністерства юстиції України № 2018/7 від 10.06.2021р. «Про відмову в задоволенні скарги» відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р., надісланої листом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.09.2020р. (вих. №С-1432-08.3), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.09.2020р. за №11238-32-20, у зв`язку з тим, що у Міністерстві юстиції України розглядається скарга з цього питання того самого скаржника (т.1, а.с. 60).

Наказом Міністерства юстиції України № 2661/7 від 29.07.2021р. «Про відмову в задоволенні скарги» відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020 р. відповідно до п. 5 ч. 8 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку з тим, що є рішення Міністерства юстиції України з того самого питання (т.1, а.с. 65). Підстава: висновок Східної регіональної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 01.07.2021р. за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.09.2020р. за №С-25067 (т.1, а.с. 66-67).

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Згідно ч. 2 ст. 37 Закону № 1952-IV Міністерство юстиції України розглядає скарги:

1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір);

2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Згідно ч. 3 ст. 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України протягом 15 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

У разі якщо розгляд та вирішення скарги потребують перевірки діяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також залучення скаржника чи інших осіб, Міністерство юстиції України та його територіальні органи можуть подовжити строки розгляду та вирішення скарги, повідомивши про це скаржника. При цьому загальний строк розгляду та вирішення скарги не може перевищувати 45 календарних днів.

Згідно ч. 4 ст. 37 Закону № 1952-IV днем подання скарги вважається день її фактичного отримання Міністерством юстиції України або його територіальним органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв`язку від скаржника поштового відправлення зі скаргою, яка зазначена відділенням поштового зв`язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті. У разі якщо останній день строку для подання скарг, зазначеного у частині третій цієї статті, припадає на вихідний або святковий день, останнім днем строку вважається перший робочий день, що настає за вихідним або святковим днем.

Згідно з ч. 6 ст. 37 Закону № 1952-IV за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про:

1) відмову у задоволенні скарги;

2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про:

а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги;

б) скасування рішення про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав;

в) виправлення помилки, допущеної державним реєстратором;

в-1) усунення порушень, допущених державним реєстратором, з визначенням строків для виконання наказу;

г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України;

є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Рішення, передбачені підпунктами "а", "ґ" і "е" пункту 2 цієї частини, приймаються виключно Міністерством юстиції України.

У рішенні Міністерства юстиції України чи його територіального органу за результатами розгляду скарги можуть визначатися декілька шляхів задоволення скарги.

Рішення, прийняте за результатами розгляду скарги, надсилається скаржнику протягом трьох робочих днів з дня його прийняття.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч. 8 ст. 37 Закону № 1952-IV Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо: наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав; є рішення цього органу з того самого питання.

Згідно п. 5 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1128 від 25.12.2015 р. (далі - Порядок № 1128), Мін`юст чи відповідний територіальний орган розглядає скаргу у сфері державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації на предмет встановлення підстав для відмови в її задоволенні, зокрема: наявність інформації про судове рішення про відмову позивача від позову з такого самого предмета спору, про визнання відповідачем позову або затвердження мирової угоди сторін; наявність інформації про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з такого самого предмета і тієї самої підстави; наявність рішення Мін`юсту чи його територіального органу з такого самого питання.

Відповідно до п. 13 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1128 від 25.12.2015 р., за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи:

1) встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту;

2) підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04.09.2020р. представник позивача Саінчук А.О. з дотриманням передбаченого ч. 3 ст. 37 Закону № 1952-IV строку звернувся до Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції в Одеській області в інтересах скаржника ОСОБА_3 зі скаргою на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни. Скаргу підписано електронним цифровим підписом відповідно до вимог ст.ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та направлено на електронну пошту відповідача, яку останнім отримано 07.09.2020р. та зареєстровано за №С-25067 (т. 1, а.с. 21-43).

У прохальній частині заяви позивач просила:

розглянути та задовольнити скаргу на дії та бездіяльність державного реєстратора прав на нерухоме майно Медвідь Ганни Станіславівни, Роздільнянська районна державна адміністрація Одеської області (ідентифікаційний код: 04056859, місце знаходження: 67400, Одеська область, Роздільнянський р-н, м. Роздільна, вул. Незалежності, 9, номери засобів зв`язку: (048-53) 5-08-08);

притягнути до дисциплінарної відповідальності державного реєстратора прав на нерухоме майно Медвідь Ганну Станіславівну, Роздільнянська районна державна адміністрація Одеської області (ідентифікаційний код: 04056859, місце знаходження: 67400, Одеська область, Роздільнянський р-н, м. Роздільна, вул. Незалежності, 9, номери засобів зв`язку: (048-53) 5-08-08) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53059050 від 10.07.2020 року з метою запобігання умисного невиконання своїх службових обов`язків, порушення законних прав та інтересів інших власників, про що повідомити у письмовій формі та відправити скановану копію рішення щодо розгляду скарги на пошту: sainchuk.ariadnal986(cvmiail.com;

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Медвідь Ганни Станіславівни, Роздільнянська районна державна адміністрація Одеської області (ідентифікаційний код: 04056859, місце знаходження: 67400, Одеська область, Роздільнянський р-н, м. Роздільна, вул. Незалежності, 9, номери засобів зв`язку: (048-53) 5-08-08) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53059050 від 10.07.2020 р.;

повідомити про порушення державного реєстратора правоохоронні органи в порядку ст. 36 Закону Закону № 1952-IV;

повідомити про номер та дату реєстрації скарги на дії та бездіяльність державного реєстратора прав на нерухоме майно Медвідь Ганни Станіславівни, Роздільнянська районна державна адміністрація Одеської області (ідентифікаційний код: 04056859, місце знаходження: 67400, Одеська область, Роздільнянський р-н, м. Роздільна, вул. Незалежності, 9, номери засобів зв`язку: (048-53) 5-08-08 на адресу електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач вважає, що відповідач безпідставно не виконав вимог Закону № 1952-IV, п. 13 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1128 від 25.12.2015 р., оскільки не розглянув її скаргу по суті у встановлені законом строки.

Судом встановлено, що у провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа №420/13389/20 за позовом ОСОБА_3 до Державного реєстратора Медвідь Ганни Станіславівни, в якому позивач просила: скасувати рішення державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53059050 від 10.07.2020 року, запис про право власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на нерухоме майно, а саме: 1/1 будівель та споруд за адресою: будинок АДРЕСА_1 , загальною площею: 427 кв. м., житловою площею: 97 кв. м., опис: "А" житловий будинок, "Б" літня кухня, "В" сарай, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.05.2021р. у справі №420/13389/20 провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи підставою для прийняття оскаржуваних наказів № 1978/7 від 10.06.2021р., № 2661/7 від 29.07.2021р. зазначено до п.п. 4, 5 ч. 8 ст. 37 Закону № 1952-IV

Так, відповідно до п.п. 4, 5 ч. 8 ст. 37 Закону № 1952-IV Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо: наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав; є рішення цього органу з того самого питання.

Проте, відповідачем при прийнятті оскаржуваних наказів не враховано, що станом на час їх прийняття ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.05.2021р. у справі №420/13389/20 провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Суд не бере до уваги посилання відповідача щодо наявності апеляційного провадження у справі №420/13389/20 на час прийняття оскаржуваного наказу № 1978/7 від 10.06.2021р., оскільки згідно ст. 256 КАС України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Більш того, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 р. у справі №420/13389/20 ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 р. у справі №420/13389/20 залишено без змін.

Таким чином, станом на час прийняття оскаржуваних наказів фактично були відсутні підстави, визначені п.п. 4, 5 ч. 8 ст. 37 Закону № 1952-IV, що послугували підставою для прийняття останніх.

З аналізу правових норм Закону № 1952-IV вбачається, що ним не встановлено конкретний строк розгляду скарги. Такий строк визначений п. 4 Порядку № 1128, у якому визначено, що розгляд скарг здійснюється у строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян» з урахуванням особливостей, передбачених Законами, які обраховуються з моменту реєстрації її суб`єктом розгляду скарги.

Так, статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Разом з тим, якщо розгляд скарги потребує перевірки діяльності державного реєстратора приймається рішення про продовження строку, про що обов`язково виноситься рішення та повідомляється про це скаржника. У такому разі загальний строк розгляду скарги не може перевищувати 45 календарних днів (частина третя статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04.09.2020р. представник позивача Саінчук А.О. звернулась до Міністерства юстиції України в інтересах скаржника ОСОБА_3 зі скаргою на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни. Скаргу підписано електронним цифровим підписом відповідно до вимог ст.ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та направлено на електронну пошту відповідача, яку останнім отримано 07.09.2020р. та зареєстровано за №С-25067 (т. 1, а.с. 21-43).

Оскаржувані накази Міністерства юстиції України «Про відмову в задоволенні скарги» № 1978/7 та № 2661/7 прийнято 10.06.2021р. та 29.07.2021р. відповідно, тобто з порушенням визначеного абзацом 3 ч. 3 ст. 37 Закону № 1952-IV гранично допустимого строку розгляду скарги.

При цьому, суд акцентує увагу, що ані станом на час звернення позивача зі скаргою до відповідача, ані станом на час, коли відповідач мав розглянути цю скаргу, не існувало обставин, якими обґрунтовано прийняття оскаржуваних наказів.

З огляду на такі обставини, порушення Міністерством юстиції України строку розгляду скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р. на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни, яку отримано відповідачем 07.09.2020р. та зареєстровано за №С-25067 є доведеним та підтвердженими достатніми доказами. При цьому, відсутні пояснення причин порушення такого строку з боку відповідача.

Верховний Суд у постанові від 31.05.2019 р. у справі №826/9758/17 зазначив, що, звертаючись до суб`єкта владних повноважень із заявою (скаргою), яка спрямована на реалізацію або захист своїх прав, особа може розраховувати, що її звернення буде розглянуто без надмірного формалізму та з дотриманням встановлених строків розгляду.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.ст. 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99).

Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France), заява № 13343/87). Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» (Bellet v. France), заява № 13343/87 та «Нун`єш Діаш проти Португалії» (Nunes Dias v Portugal), заяви № 2672/03 та № 69829/01).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

Крім того, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Наприклад, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий».

Також суд звертає увагу, що в пункті 71 рішення «Рисовський проти України» (заява 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Як визначено в постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 826/13000/18, правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Визначена правова процедура проведення перевірки встановлює межі вчинення повноважень органу державної влади щодо проведення ним перевірки і, у разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Складовою принципу юридичної визначеності є принцип легітимних очікувань, як одного із елементів принципу верховенства права.

Принцип легітимних очікувань виражає ідею, що органи публічної влади повинні не лише додержуватися приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Згідно з доктриною легітимних очікувань - ті хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинні відчувати краху надій щодо своїх легітимних очікувань (п. 61 коментаря до документа Венеційської комісії «Мірило правовладдя» (2017 року), який ухвалено Венеційською комісією на 106 пленарному засіданні (Венеція, 11-12.03.2016)).

Таким чином, позивачка з урахуванням наведених вище положень законодавства, правомірно очікувала дотримання Міністерством юстиції України процедури розгляду її скарги по суті у встановлені законодавством строки, чого, як вбачається з матеріалів справи, не відбулось.

Прийнявши оскаржувані накази № 1978/7 від 10.06.2021р., № 2661/7 від 29.07.2021р. «Про відмову в задоволенні скарги», якими відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020 р., відповідач порушив визначений абзацом 3 ч. 3 ст. 37 Закону № 1952-IV гранично допустимий строк розгляду скарги та не розглянув зазначену скаргу позивача по суті у встановлений законодавством строк та відповідно не виконав вимог п. 13 Порядку № 1128, що перешкоджає забезпеченню дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України № 1978/7 від 10.06.2021р., яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р.; визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України № 2661/7 від 29.07.2021р., яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 .

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № Р(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Враховуючи викладене, зазначені накази Міністерства юстиції України не підлягають перевірці по суті встановлених обставин, тобто результатів перевірки скарги, оскільки її здійснення належить до дискреційних повноважень відповідача, що мають бути ним реалізовані у порядку та у спосіб визначений Законом № 1952-IV та Порядком №1128 з дотриманням прав, свобод і законних інтересів всіх осіб, передбачених п. 9 вказаного Порядку, за умови повного, всебічного, виваженого та об`єктивного встановлення всіх обставин виниклих правовідносин з дотриманням, зокрема вимог п. 8 цього ж Порядку.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням вищенаведеного, наявні підстави для зобов`язання Міністерства юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_3 на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни від 04 вересня 2020 року, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 вересня 2020 року за № С-25067 по суті.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

За приписами ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи висновок суду щодо задоволення позову, наявні підстави для стягнення з Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2724,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13; ) про визнання протиправними та скасування наказів № 1978/7 від 10.06.2021р., № 2661/7 від 29.07.2021р., зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 1978/7 від 10.06.2021р., яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 від 04.09.2020р.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 2661/7 від 29.07.2021р., яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 .

Зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_3 на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни від 04 вересня 2020 року, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 вересня 2020 року за № С-25067 по суті.

Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2724,00 грн. (дві тисячі сімсот двадцять чотири гривні 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 31.01.2022р. після виходу з лікарняного.

Суддя: Самойлюк Г.П.