Справа № 308/7494/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 308/7494/21 пров. № А/857/22570/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Кушнерика М. П., Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2021 року у справі № 308/7494/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області про скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Крегул М.М.,

час ухвалення рішення 29.10.2021 року,

місце ухвалення рішення м.Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 03.11.2021 року,

в с т а н о в и в:

Адвокат Олійник Р.Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 04 червня 2021 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн 00 коп.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №480-ДК/0122По/08/01/-21 від 04 червня 2021 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у виді штрафу у розмірі 340 гривень 00 коп.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства ДП «Санаторій «Поляна» під час використання земельної ділянки оздоровчого призначення площею 4,1314 га, частина цієї ділянки площею 0,36 га, що надана для будівництва та обслуговування санаторно-оздоровчих закладів, на якій знаходяться будівлі колишньої клубу-їдальні та будівля бактеріологічної лабораторії, де здійснюється діяльність в промислових цілях по розливу мінеральної води, використовується не за цільовим призначенням та не відповідає вимогам п.1 ст.20 ЗК України в частині використання земельної ділянки відповідно до рішення органу місцевого самоврядування при наданні вищевказаної земельної ділянки в користування та статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Зазначає, що саме ДП «Санаторій «Поляна» є землекористувачем спірних земельних ділянок, що підтверджується договором оренди земельної ділянки від 07 жовтня 2019 року, а тому відповідачем правильно визначено суб`єкта адміністративної відповідальності. Таким чином, вважає, що оскаржувана постанова винесена з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскільки санаторій "Поляна" являє собою цілісний лікувально-оздоровчий заклад, який знаходиться на території курорту (с. Поляна) та на підставі спеціального дозволу (ліцензії) видобуває лікувальну мінеральну воду, діяльність по розливу такої лікувальної мінеральної води у повній мірі відповідає використанню землі з метою оздоровлення, і не повинна трактуватися як використання землі за нецільовим призначенням. Також необхідно врахувати, що здійснення розливу лікувальних мінеральних вод є лише однією із форм розробки родовищ природних лікувальних ресурсів, і здійснення цієї діяльності (діяльності по розливу лікувальних мінеральних вод) у межах спільної діяльності на землях оздоровчого призначення (до яких належать і землі для розробки родовищ природних лікувальних ресурсів) в жодному разі не може трактуватися як нецільове використання земель. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Учасники справи в судове засідання повторно не прибули, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, оскільки відповідно до ч.2 ст.268 КАС України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду, а згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 червня 2021 року державним інспектором відділу контролю за використанням та охороною земель у Воловецькому, Міжгірському, Мукачівському, Свалявському районах та м.Мукачеве управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Грибом С.І. проведено позапланову перевірку дотримання вимог земельного законодавства директором ДП «Санаторій «Поляна» ПАТ ЛОЗП України «Укрпрофоздоровниця» Бурак Л.І. під час використання земельної ділянки земель комунальної власності, оздоровчого призначення, площею 4,1314 га за кадастровим номером :08:002:0227 наданих для будівництва та обслуговування санаторно-оздоровчих закладів в с.Поляна, вул.Духновича,104 Мукачівського району, Закарпатської області за результатами проведення якої складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки за № 480 - ДК/488/АП/09/01/-21.

Зі змісту Акту перевірки вбачається, що земельна ділянка земель комунальної власності, оздоровчого призначення, площею 4,1314га за кадастровим номером :08:002:0227 наданих для будівництва та обслуговування санаторно-оздоровчих закладів в с.Поляна, вул.Духновича,104 Мукачівського району Закарпатської області використовується ДП «Санаторій «Поляна» ПАТЛОЗП України «Укрпрофоздоровниця» на підставі договору оренди земельної ділянки від 07 жовтня 2019 року, виданого на підставі рішення 37-ї сесії 7-го скликання Полянської сільської ради від 29 липня 2019 року №627 строком на два роки, а також, що частина земельної ділянки площею 0,36 га земель оздоровчого призначення, що надана для будівництва та обслуговування санаторно-оздоровчих закладів на якій знаходиться будівлі колишньої клубу-їдальні та будівля бактеріологічної лабораторії де здійснюється діяльність в промислових цілях по розливу мінеральної води, використовується не за цільовим призначенням та не відповідає вимогам ст. 20, п.1 Земельного кодексу України в частині використання земельної ділянки відповідно до рішення органу місцевого самоврядування при наданні вищевказаної земельної ділянки в користування та ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» №963-IVвід 16 червня 2003 року.

За вказаних обставин державним інспектором відділу контролю за використанням та охороною земель у Воловецькому, Міжгірському, Мукачівському, Свалявському районах та м. Мукачеве управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Грибом С.І. щодо ОСОБА_1 було винесено протокол від 04 червня 2021 року про адміністративне правопорушення за ознаками ст.53 КУпАП, а саме: за використання земельної ділянки, площею 0,36 га, на якій знаходяться цехи по розливу мінеральної води та здійснюється діяльність по розливу мінеральної води в промислових цілях, не за цільовим призначенням всупереч п.1 ст.20 Земельного кодексу України та ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

Крім того, у протоколі від 04 червня 2021 року про адміністративне правопорушення за ознаками ст.53 КУпАП щодо ОСОБА_1 зазначено, що земельна ділянка площею 4,1314 га земель оздоровчого призначення, комунальної власності у АДРЕСА_1 за кадастровим номером :08:002:0227 наданих в користування на правах оренди ДП «Санаторій «Поляна» ПАТ ЛОЗП «Укрпрофоздоровниця» використовується для будівництва та обслуговування санаторно-оздоровчих закладів на підставі договору оренди земельної ділянки від 07 жовтня 2019 року, виданого на підставі рішення 37-ї сесії 70-го скликання Полянської сільської ради від 29 липня 2019 року № 627 строком на два роки.

При цьому, з акту від 04 червня 2021 року вбачається, що на момент проведення перевірки при обстеженні вищезазначеної земельної ділянки встановлено, що частина земельної ділянки, площею 0,36 га оздоровчого призначення, що надана для будівництва та обслуговування санаторно-оздоровчих закладів, на якій знаходяться будівлі колишньої клубу-їдальні та будівля бактеріологічної лабораторії, де здійснюється діяльність в промислових цілях по розливу мінеральної води, така використовується позивачем не за цільовим призначенням всупереч п.1 ст.20 Земельного кодексу України та ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

Таким чином, постановою державного інспектора відділу контролю за використанням та охороною земель у Воловецькому, Міжгірському, Мукачівському, Свалявському районах та м. Мукачеве управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Гриба С.І. від 04 червня 2021 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ст.53 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 гривень, зокрема за використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, за наслідками розгляду протоколу про адміністративне правопорушення від 04 червня 2021 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження використання позивачем земельної ділянки не за цільовим призначенням, а тому постанова від 04 червня 2021 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн є протиправною та підлягає скасуванню.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Ст.7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно зі ст.9 КУпАП правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно зі ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

При прийнятті постанови про накладення адміністративного стягнення за правилами ст.252 КУпАП визначено обов`язок відповідача провести оцінку наявним доказам, повно і об`єктивно дослідити всі обставини справив їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

Відповідно до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі, яка повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного інспектора відділу контролю за використанням та охороною земель у Воловецькому, Міжгірському, Мукачівському, Свалявському районах та м.Мукачеве управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Гриба С.І. від 04 червня 2021 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ст.53 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 гривень, зокрема за використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, оскаржувана постанова не містить покликання на докази, на підставі яких ОСОБА_1 визнано винною за ст.53 КУпАП, а лише наявне посилання на використання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, у ній не зазначено доказів на підтвердження обставин вчинення адміністративного правопорушення та не міститься інформація яким чином державним інспектором встановлено, що частина земельної ділянка використовується не за цільовим призначенням, та за яким саме кадастровим номером і площею, а тому вказані обставини свідчать про формальне прийняття посадовою особою, постанови без урахування всіх обставин справи.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням і охороною земель" під невиконанням вимог щодо використання земель за цільовим призначенням слід вважати - невикористання земельної ділянки, крім реалізації науково обґрунтованих проектних рішень або фактичне використання земельної ділянки, яке не відповідає її цільовому призначенню, встановленому при передачі земельної ділянки у власність чи наданні в користування, в тому числі в оренду, а також недодержання режиму використання земельної ділянки або її частини в разі встановлення обмежень (обтяжень).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Ліцензії (спеціальний дозвіл) на користування надрами, реєстраційний № 1983 від 10 вересня 1999 року власнику ліцензії ДП "Санаторій"Поляна" відповідно до мети ліцензії (робіт) надано право на видобування мінеральних лікувально-столових вод, придатних для внутрішнього і зовнішнього лікування та для промислового розливу.

Крім того, відповідно до Статуту Дочірнього підприємства "Санаторій "Поляна" ПАТ ЛОЗПУ«Укрпрофоздоровниця» затвердженого загальним зборами акціонерів ПАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» від 18 квітня 2019 року - підприємство є санаторно-курортним закладом, що забезпечує надання громадянам послуг лікувального, профілактичного та реабілітаційного характеру з використанням природних лікувальних ресурсів та застосуванням фізіотерапевтичних методів, дієтотерапії, лікувальної фізкультури, інших методів санаторно-курортного лікування. Підприємство здійснює виробничу, науково-досліду, торгівельну та іншу господарську діяльність з метою отримання прибутку, задоволення суспільних та особистих потреб у продукції, роботах і послугах.

Зі змісту вищезазначеного Статуту вбачається, що метою та предметом діяльності підприємства є виробництво, розлив мінеральних вод і пікетування лікувальних грязей, ропи, екстрактів, віджимів та інших не фармакопейних препаратів, реалізація їх через торгову мережу.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з метою діяльності у сфері проведення реконструкції та модернізації спальних корпусів санаторію, виробництва, розливу і реалізації мінеральної води, задоволення попиту споживачів на якісну мінеральну воду з лікувальними властивостями та одержання прибутку у відповідності до установчих документів, 26 липня 2002 року між ДП санаторій «Поляна» ЗАТ ЛОП «Укрпрофоздоровниця» та ДП «Аква Поляна» ТзОВ «Сумаф» (на даний час - ТОВ «Аква Поляна», ) було укладено Договір № 2108080/2002-2 про спільну діяльність, який є безстроковим та укладеним для організації спільної діяльності, шляхом об`єднання майна, виробництва, розливу і реалізації мінеральної води.

Згідно з п.1.1. цього договору сторони дійшли згоди організувати спільну інвестиційну діяльність, шляхом об`єднання майна та зусиль спільно діяти в сфері проведення реконструкції та модернізації спальних корпусів лікувально-оздоровчого комплексу санаторію «Поляна», виробництва, розливу і реалізації мінеральної води.

Ст. 1130 ЦК України. передбачає, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Згідно з п.3.1 Договору про спільну діяльність від 26 липня 2002 року внесок ДП "Санаторій Поляна» ЗАТ ЛОП «Укрпрофоздоровниця» становить 105013,00 дол. США, що еквівалентно 557500,00 гривень і відповідає 10,1% від загального обсягу внеску Сторін, а саме: у виді будівель і приміщень згідно з Додатком №3 до цього Договору, що є його невід`ємною частиною.

З Додатку №3 до Договору про спільну діяльність від 26 липня 2002 року вбачається, що у спільну діяльність передано: невикористану частину споруди кювету; частину будівлі клубу-їдальні; будівлю колишньої клубу-їдальні, будівля бактеріологічної лабораторії.

Відповідно до п.2.1. цього Договору ведення загальних справ сторін здійснює Підприємство - ТОВ «Аква Поляна».

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, діяльність по розливу мінеральної води на території земельної ділянки, яка стала предметом перевірки на дотримання вимог земельного законодавства, ДП «Санаторій «Поляна» безпосередньо не здійснює, а вказана діяльність здійснюється ТОВ «Аква Поляна» на підставі Договору про спільну діяльність від 26 липня 2002 року.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що власником нерухомого майна переданого у спільну діяльність на орендованій земельній ділянці є ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», що підтверджується договором про спільну діяльність від 26 липня 2002 року №2108080/2002-2, разом з тим, державним інспектором відділу контролю за використанням та охороною земель Грибом С.І. цю обставину не було враховано при складенні протоколу та постанови про адміністративне правопорушення від 04 червня 2021 року, хоча про наявність відповідного договору про спільну діяльність від 26 липня 2002 року йому було відомо, про що вказано в акті перевірки від 04 червня 2021 pоку.

Ст.47 ЗК України передбачає, що до земель оздоровчого призначення належать землі, що мають природні лікувальні властивості, які використовуються або можуть використовуватися для профілактики захворювань і лікування людей. Основною правовою передумовою для віднесення тих чи інших територій до земель оздоровчого призначення є виявлення на них відповідних природних лікувальних ресурсів в установленому законом порядку.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про курорти» виявлення природних лікувальних ресурсів здійснюється шляхом проведення комплексних медико-біологічних, кліматологічних, геолого-гідрологічних, курортологічних та інших дослідницьких робіт.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про курорти» лікувально-оздоровча місцевість є природною територією, що має мінеральні та термальні води, лікувальні грязі, озокерит, ропу лиманів та озер, кліматичні та інші природні умови, сприятливі для лікування, медичної реабілітації та профілактики захворювань. А курорт - це освоєна природна територія на землях оздоровчого призначення, що має природні лікувальні ресурси, необхідні для їх експлуатації будівлі та споруди з об`єктами інфраструктури, використовується з метою лікування, медичної реабілітації, профілактики захворювань та для рекреації і підлягає особливій охороні. На землях курортів побудовані необхідні для їх експлуатації будівлі та споруди з об`єктами інфраструктури, що використовується з метою лікування, медичної реабілітації, профілактики захворювань та для рекреації, тоді як на лікувально-оздоровчих місцевостях такі об`єкти відсутні.

Основне цільове призначення цієї категорії земель полягає в їх використанні в інтересах курортної справи. Разом з тим, види діяльності, які охоплюються поняттям «курортна справа», не зводяться лише до лікувально-оздоровчого процесу.

Як зазначається в Концепції розвитку санаторно-курортної галузі, затвердженою розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2003 року №231-р розвиток інфраструктури курортів (транспорт, зв`язок, комунальне господарство) потребує розв`язання територіальних, соціально-економічних, екологічних проблем і завдань.

Таким чином, на землях оздоровчого призначення дозволяється здійснення і таких видів діяльності, які характерні для цільового призначення інших категорій земель.

Разом з тим, поряд з основним цільовим призначенням категорії земель оздоровчого призначення необхідно виділяти цільове призначення окремих земельних ділянок у межах курортів.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, у межах курортів можуть перебувати не тільки земельні ділянки, надані у власність чи користування лікувальним та санаторно-курортним закладам, установам та їх об`єднанням, а й земельні ділянки, надані громадянам та юридичним особам для житлового будівництва, будівництва та обслуговування об`єктів комерційного призначення (магазинів, ресторанів, барів), будівництва промислових, транспортних, сільськогосподарських підприємств, підприємств енергетики, зв`язку тощо.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ДП «Санаторій «Поляна» ЗАТ ЛОП "Укрпрофоздоровниця " не порушені вимоги ст.20 ЗК України, оскільки орендована позивачем земля використовується за призначенням у відповідності до норм чинного законодавства.

Крім того, ст.72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч.2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.76 КАС України).

За приписами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів зауважує, що Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення. Тобто, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення, перед складанням постанови та відібранням пояснень від правопорушника роз`яснити його права, надати можливість заявити та розглянути клопотання.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності містить інформацію про порушення вимог п.1 ст.20 Земельного кодексу України та ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», разом з тим, колегією суддів встановлено, що відповідачем під час розгляду матеріалів про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не перевірено наявності факту вчинення адміністративного правопорушення позивачем, передбаченого ст.53 КУпАП, а тому відповідачем не надано, а судом не здобуто належних доказів на підтвердження вчинення вищевказаного правопорушення.

Крім того, в п.30 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року по справі №463/1352/16-а зазначено, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ст.53 КУпАП є недоведеним, оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних у постанові обставин. Разом з тим, позивачем у судовому засіданні доказами, які містяться у матеріалах справи, спростовано поставлене їй у вину порушення, передбачене ст.53 КУпАП.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження використання позивачем земельної ділянки не за цільовим призначенням, а тому постанова від 04 червня 2021 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн є протиправною та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також звертає увагу на п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, однак суд першої інстанції лише скасував постанову у справі про адміністративне правопорушення, не вирішивши питання щодо закриття справ про адміністративні правопорушення.

Ч.4 ст.317 КАС України передбачає, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено, а тому абзац другий резолютивної частини рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2021 року у справі №308/7494/21 необхідно доповнити реченням: та закрити справу про адміністративне правопорушення, у зв`язку з чим рішення необхідно змінити.

Оскільки колегія суддів не скасовує рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 268, 271, 272, 286, 295, 310, 315, 316, 317, 321, 322 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2021 року у справі №308/7494/21 змінити, доповнивши абзац другий резолютивної частини рішення: «та закрити справу про адміністративне правопорушення».

У решті рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2021 року у справі №308/7494/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді М. П. Кушнерик
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 16 лютого 2022 року.