Справа № 753/17946/19
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року м. Київ № 753/17946/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (відповідач), в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо фактичної невиплати та обмеження строку перерахунку державної та додаткової пенсії ОСОБА_1 з 30.10.2010 до 22.07.2011, невиконання у повному обсязі зобов`язання щодо проведення перерахунку та виплати державної пенсії в розмірі 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 75 відс. від мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом - за період з 30.10.2010, з урахуванням раніше проведених виплат, за постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2011 у справі №02/2а-5226/11;

- визнати за Управлінням пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві заборгованість щодо несплати нарахованої ОСОБА_1 пенсії за період з 30.10.2010 до 22.07.2011 у сумі 22 686,19 грн. та зобов`язати сплатити її ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та фактичну виплату ОСОБА_1 державної та додаткової пенсії у відповідності до постанови Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2011, з урахуванням визнаного боргу 22686,19 грн. за період з 23.07.2011.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, 06.07.2011 за результатами розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 , поданого до Дарницького районного суду м. Києва у справі № 02/2а-5226/11 прийнято постанову, відповідно до якої відповідач повинен був провести перерахунок та виплату позивачу згідно з вимогами ст. ст. 59, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» основної (державної) пенсії в розмірі 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 75 відс. від мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом - за період з 30 жовтня 2010 року, з урахуванням раніше проведених виплат. Натомість, як зазначає позивач, пенсійним органом фактичної виплати перерахованої державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю не здійснено, а також протиправно обмежено строк перерахунку державної та додаткової пенсії ОСОБА_1 до 22.07.2011.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, з підстав того, що постанову Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2011 виконано відповідачем в межах покладених зобов`язань за період з 30.10.2010 по 22.07.2011. Кошти в сумі 22686,19 грн., які нараховані згідно судового рішення підлягають виплаті відповідно до Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженим постановою КМУ від 03.09.2014 №440.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2011 №02/2а-5226/11 позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва щодо відмови в перерахунку державної та додаткової пенсій ОСОБА_1 відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»- неправомірними; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 згідно з вимогами ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» основної (державної) пенсії в розмірі 8 ( восьми) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 75% від мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом - за період з 30 жовтня 2010 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2012 у справі №02/2а-5228/11 постанову Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2011 №02/2а-5226/11 залишено без змін.

18 вересня 2012 року Дарницьким районним судом м. Києва виданий виконавчий лист на виконання рішення від 06.07.2011 у справі №02/2а-5226/11 в частині зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 згідно з вимогами ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» основної (державної) пенсії в розмірі 8 ( восьми) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 75% від мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом - за період з 30 жовтня 2010 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 03.10.2012 відкрито виконавче провадження ВП №34516047 з примусового виконання виконавчого листа №2а-5226/11, виданого 18.09.2012 Дарницьким районним судом м. Києва.

26 квітня 2013 року державним виконавцем на підставі п.8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням.

На відповідні звернення позивача, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 09.08.2019 повідомило, що Головним управлінням виконання рішення судів в межах зобов`язальної частини, порядок погашення коштів нарахованих за рішенням суддів визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою» від 03.09.2014 №440.

За посиланнями позивача, пенсійним органом фактичної виплати перерахованої державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю не здійснено та протиправно обмежено строк перерахунку державної та додаткової пенсії ОСОБА_1 до 22.07.2011, що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо обмеження строку перерахунку державної та додаткової пенсії позивачу та зобов`язання здійснити перерахунок та фактичну виплату такої пенсії за період з 23.07.2011, суд враховує наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно ст. 49 Закону пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до ст. 50 Закону додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до І категорії, які є інвалідами ІІ групи призначається у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком

За правилами ч. 4 ст. 54 Закону розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, визначені для інвалідів ІІ групи в розмірі не менше 8 мінімальних пенсій за віком.

Однак, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», який набрав чинності 19.06.2011 року, доповнено прикінцеві положення пунктом 4, згідно якого в 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік».

На виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №745, яка набрала чинності 23.07.2011 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року норми пункту четвертого Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнано такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що оскільки 23.07.2011 року набрала чинності постанова № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», якою встановлено розмір додаткової пенсії особам, які постраждали від наслідків Чорнобильської катастрофи, положення статей 50, 54 Закону підлягають застосуванню лише до 23.07.2011 року, а після вказаної дати застосуванню підлягають положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та Постанови № 745.

Таким чином, з 23.07.2011 року чинним законодавством встановлено інші, ніж передбачені статтями 50, 54 Закону, розміри державної та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.08.2020 року у справі № 826/10616/16.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що оскільки пенсія є періодичним платежем, виплата якої за загальним правилом не обмежена у часі, тому у разі встановлення права на певний її розмір, вона виплачується у цьому розмірі до того часу, поки не відбудуться зміни у законодавстві. При цьому, період після ухвалення судом рішення, щодо якого, на думку позивача, порушуються його пенсійні права, не підпадає під період, щодо якого захищено його порушене право при вирішенні спору у 2011 році.

Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, що викладена в постановах від 21.02.2018 року у справі № 619/2262/17, від 30.05.2018 року у справі №522/5744/17, від 30.07.2019 року у справі №813/6090/15, від 26.09.2019 року у справі № 643/912/17, від 16.07.2020 року у справі № 385/679/16-а (2-а/385/28/16), від 06.08.2020 року у справі № 826/10616/16.

З урахуванням наведеного судом враховується, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Основного Закону закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 Конституції України тільки законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Крім того, у вказаному рішенні Конституційним Судом України також було зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений.

У рішенні від 25.01.2012 року №3-рп/2012 єдиним судовим органом конституційної юрисдикції було зазначено, що суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціальною захисту за рахунок коштів Державною бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції України та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у тому числі нормативно-правових, актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, право встановлювати тимчасові обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс («золоту середину») до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому ЄСПЛ зазначає, що зменшення розміру пенсії мабуть було зроблено державою через економічну політику і фінансові труднощі.

Так, Головним управління Пенсійного фонду України на виконання постанови Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2011 року у справі № 02/2а-5226/11 було здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 за період з 30.10.2020 року по 22.07.2011 року та донараховано йому пенсійні виплати в розмірі 22686,19 грн.

За таких обставин, у межах спірних правовідносин відсутні протиправні дії ГУ ПФ в м. Києві щодо обмеження строку перерахунку державної та додаткової пенсії позивачу, оскільки починаючи з 23.07.2011 в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювалась виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно з судовим рішенням.

Щодо позовних вимог в частині невиконання у повному обсязі зобов`язання щодо проведення перерахунку та виплати державної пенсії за постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2011 у справі №02/2а-5226/11 та визнання за Управлінням пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві заборгованість щодо несплати нарахованої пенсії за період з 30.10.2010 до 22.07.2011 у сумі 22 686,19 грн. та зобов`язати сплатити її ОСОБА_1 , суд враховує наступне.

Як зазначалось, постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2011 №02/2а-5226/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 згідно з вимогами ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» основної (державної) пенсії в розмірі 8 ( восьми) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 75% від мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом - за період з 30 жовтня 2010 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у 3-місячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частини друга - четверта статті З Закону № 4901-VI).

Згідно зі статтею 4 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом № 606-XIV, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 7 Закону № 4901-VI передбачено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом № 606-XIV, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Згідно пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4901-VI заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника.

Кабінет Міністрів України постановою від 03 вересня 2014 року № 440 з метою реалізації пункту 3 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4901-VI затвердив Порядок погашення заборгованості за рішеннями судів, виконання яких гарантується державою (далі - Порядок погашення заборгованості).

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок виконання рішень).

Таким чином, оскільки відповідач є державним органом в розумінні статті 2 Закону № 4901-VI, то таке рішення - в частині стягнення заборгованості з пенсійних виплат, що виникла у зв`язку з виконанням судового рішення, підлягає виконанню у відповідності до Закону 606-XIV з особливостями, визначеними у Законі № 4901-VI.

У зв`язку з прийняттям Закону 4901-VI з 01 січня 2013 року, та згідно Порядку погашення заборгованості на виконання даного закону, у зв`язку з його прийняттям, було визначено на законодавчому рівні порядок, відповідно до якого встановлено, що заборгованість, яка виникла в результаті перерахунку пенсії у сторону її збільшення на підставі судового рішення про зобов`язання ПФУ (відповідного його відділення на місці) перерахувати та виплатити пенсію особі, що перебуває на пенсійному обліку, виплачується через органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, в порядку черговості після внесення рішення до реєстру, і облік та виплата таких коштів здійснюється за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, виключно через органи казначейства шляхом списання коштів з відповідного рахунку, на який такі кошти зараховані з бюджету, а не з рахунку конкретного відділення ПФУ на місці, на обліку у якому перебуває пенсіонер.

В своїх листах на відповідні запити позивача, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві проінформовувало позивача, що кошти в сумі 22686,19 грн., які нараховані згідно судового рішення підлягають виплаті відповідно до Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженим постановою КМУ від 03.09.2014 №440 та рекомендувало з даного питання звернутись до органів виконавчої служби за місцезнаходженням боржника.

Таким чином, оскільки дана сума заборгованості підлягає перерахуванню позивачу через казначейські органи в порядку, передбаченому наведеним вище законом, а тому відсутні підстави для того, щоб дана заборгованість обліковувалась сплачувалась безпосередньо відповідачем (ГУ ПФУ у м. Києві), та/або стягувалась саме з рахунків відповідача, оскільки сума заборгованості, яка виникла у зв`язку з перерахунком пенсії позивача на виконання судового рішення, підлягає виплаті позивачу в порядку, конкретно встановленому для цього законом.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що дії відповідача повністю відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розумності, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), вчинені в межах повноважень та на підставі чинного законодавства.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що позивачем не було доведено тих обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, в той час як відповідачем повністю доведено правомірність його дій.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

У силу вимог ст.139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.К. Каракашьян