Справа № 640/9125/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2022 року м. Київ №640/9125/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури
провизнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора та Київської обласної прокуратури, в якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Київської області (код ЄДР 02909996, адреса: 01601, м. Київ, б-р Лесі Українки, 27/2), допущеного до негайного виконання рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року у справі №826/17801/14;

-стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26 жовтня 2019 року по 19 липня 2020 року в сумі 1 219 731,15 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року у справі №826/17801/14, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року, задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України та Прокуратури Київської області щодо визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України №1455к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Київської області, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допущено рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць до негайного виконання. Утім, незважаючи на неодноразові звернення позивача до Генерального прокурора України та Офісу Генерального прокурора щодо поновлення на посаді, позивача поновлено на посаді заступника прокурора Київської області лише 20 липня 2020 року згідно наказу Генерального прокурора №181-к. Отже, період затримки виконання рішення суду складає з 26 жовтня 2019 року 19 липня 2020 року. Відтак, у позивача виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України. З урахуванням застосування коефіцієнтів підвищення посадового окладу всього за період затримки виконання рішення суду середній заробіток становить 1219731,15 грн., який і просить позивач стягнути з Київської обласної прокуратури.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідач 1 - Офіс Генерального прокурора у відзиві на позов заперечував проти задоволення позовних вимог. При цьому зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача Генеральною прокуратурою України поінформовано позивача, що оригінали виконавчих документів з виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року до Генеральної прокуратури України (на день надання відповіді заявнику 06.12.2019) в установленому порядку для виконання не надходили. Також зазначено, що питання поновлення позивача на раніше займаній посаді буде вирішуватися за результатами судового розгляду справи та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того наголошено, що системний аналіз статті 236 Кодексу законів про працю України, статей 44, 371-373 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави вважати, що винесення ухвали про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі можливе за умови добросовісного користування таким працівником наданими законом правами, зокрема щодо вчинення ним необхідних дій, спрямованих на примусове виконання належним органом судового рішення про поновлення на посаді.

Щодо застосування коефіцієнтів підвищення до посадових окладів, то представник відповідача зауважив, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1155 «Про умови оплати праці прокурорів» затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур. При цьому Урядом прийнято нову постанову для прокурорів, а не внесено зміни про збільшення посадових окладів до існуючої постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Прийняття окремої Постанови №1155 обумовлено нормами пункту 7 розділу II Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», якими зазначено, що прокурори, які на день набрання цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратури України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Отже прийняття Постанови №1155 передбачало розмежування оплати праці саме для тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію та можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. До проходження атестації на зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Тому, враховуючи розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , розрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, - розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді публічної служби за період з 26 жовтня 2019 року по 19 липня 2020 року становить 134 146,34 грн.

Враховуючи викладене представник Офісу Генерального прокурора просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідач 2 - Київська обласна прокуратура також заперечував проти задоволення позовних вимог. У відзиві на позов представник Київської обласної прокуратури, зокрема зауважив, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон (стаття 236 Кодексу законів про працю України) пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском звільненого працівника до роботи. При цьому суд має встановити вину роботодавця у не виданні наказу про поновлення працівника на роботі. Відповідно до пункту 3 статті 9 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад, якою, зокрема, є посада заступника прокурора Київської області.

Київська обласна прокуратура об`єктивно не мала можливості виконати рішення суду в силу відсутності повноважень на його виконання, та як наслідок не може відповідати за невиконання чи невчасне виконання судового рішення у справі №826/17801/14.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів заперечував проти задоволення позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року у справі №826/1781/14 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Київської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позов ОСОБА_1 задоволено повністю, а саме:

-визнано протиправним з моменту прийняття та скасовано наказ Генерального прокурора України №1455к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Київської області;

-поновлено ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на посаді заступника прокурора Київської області (код ЄДР 02909996, адреса: 01601, м. Київ, б-р Лесі Українки, 27/2) з 24 жовтня 2014 року;

-стягнуто з прокуратури Київської області (код ЄДР 02909996; адреса: 01601, бульвар Лесі Українки, 27/2) на користь ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 927 907,28 грн. (дев`ятсот двадцять сім тисяч дев`ятсот сім гривень 28 копійок) з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.

При цьому судом у вказаному рішенні зазначено - допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) з 24 жовтня 2014 року на посаді заступника прокурора Київської області (код ЄДР 02909996, адреса: 01601, м. Київ, б-р Лесі Українки, 27/2) та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року у справі №826/1781/14 залишено без змін.

29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Генерального прокурора України щодо поновлення його на посаді заступника прокурора Київської області згідно з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року.

У відповідь, листом Генеральної прокуратури України від 06 грудня 2019 року №11-23485-19 позивача поінформовано, що оригінали виконавчих документів з виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року в установленому порядку для виконання не надходили. Оскільки на час надання даної відповіді рішення Окружного адміністративного суду міста Києва оскаржувалось в Шостому апеляційному адміністративному суді, вирішення питання щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді вирішуватиметься за результатами судового розгляду справи та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

03 червня 2020 року позивач повторно звернувся із заявою до Генерального прокурора щодо свого поновлення на посаді заступника прокурора Київської області згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року, допущеного до негайного виконання.

Утім, Офіс Генерального прокурора листом від 13 липня 2020 року №07-23485-19 знову послався на оскарження згаданого рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в апеляційному порядку та зауважив, що питання стосовно поновлення заявника на відповідній посаді буде вирішуватися за результатами судового розгляду справи відповідно до вимог Законів України «Про виконавче провадження» та «Про прокуратуру».

Поновлено позивача на посаді заступника прокурора Київської області наказом Генерального прокурора №181к від 20 липня 2020 року.

Вважаючи затримку Офісом Генерального прокурора у виконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року у справі №826/1781/14 за період з 26 жовтня 2019 року по 19 липня 2020 року протиправною бездіяльністю останнього і, як наслідок виникнення права на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір суд виходив з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції") говорить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення в процесуальному законодавстві України.

Так, статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Процесуальним законодавством визначено категорії справ, рішення в яких допускаються до негайного виконання.

У відповідності до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: - присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; - поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2021 року у справі № 640/16224/19 зауважив, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

З огляду на те, що Конституцією України запроваджено обов`язковість виконання судових рішень, відповідальність за невиконання судових рішень, не дивлячись на те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання, Офісом Генерального прокурора згадане рішення суду свідомо не виконувалось з зазначенням причин, які не узгоджувались з вимогами, зокрема, статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що Офісом Генерального прокурора допущено протиправну бездіяльність щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Київської області згідно з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року.

При цьому, згідно з положеннями статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Верховний Суд у постанові від 24 січня 2019 року у справі №760/9521/15-ц зауважив, що: «…Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.».

У постанові від 23 червня 2015 року у справі №21-63а15 Верховний Суд України вказав, що «…Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі…».

«…Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу».

Таким чином, доводи представника відповідача 1 щодо того, що процес поновлення на роботі здійснюється за наявності волевиявлення особи та необхідності для цього звернення цієї особи з відповідною заявою або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі, - спростовуються чинними нормами законодавства та висновками, викладеними у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, наведеними вище.

Повноваження Генерального прокурора визначені статтею 9 Закону України «Про прокуратуру».

Так, у відповідності до пункту 3 частини першої цієї статті Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Отже, Офіс Генерального прокурора на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року в частині його негайного виконання, мав видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Київської області з 24 жовтня 2014 року - відразу після оголошення рішення суду, а також на виконання вказаного рішення мало бути вирішено питання щодо стягнення з Київської обласної прокуратури (Прокуратури Київської області), з якою у позивача були оформлені безпосередні відносини, сум середнього заробітку за один місяць.

В той же час такий наказ №181к Офісом Генерального прокурора виданий лише 20 липня 2020 року, чим допущено затримку у виконанні рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Як наслідок, виникла відповідальність за невиконання судового рішення про поновлення працівника на роботі, передбачена статтею 236 Кодексу законів про працю України.

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №140/3020/19 вказав, що: «…40.1. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

41. Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи звільненого працівника, а тому Верховним Судом відхиляються доводи касаційної скарги про безпідставність вимог позивача через затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин, в тому числі бездіяльності самого позивача.

42. Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

43. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

44. Таким чином, згідно зі статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

45. Вищевказана стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

46. Підсумовуючи вищенаведене, Верховний Суд приходить до висновку, що наявність вини у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог.

47. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період…».

«…49. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України)».

З огляду на те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/17801/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді ухвалене судом 25 жовтня 2019 року і в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущене до негайного виконання, наказ Офісом Генерального прокурора видано 20 липня 2020 року, - період затримки у виконанні вказаного рішення суду становить з 26 жовтня 2019 року по 19 липня 2020 року включно.

Зазначений період є часом вимушеного прогулу, а відтак за цей час підлягає відшкодуванню середній заробіток, який підлягає стягненню з Київської обласної прокуратури (Прокуратури Київської області), з якою у позивача були оформлені безпосередньо відносини.

При цьому, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, зокрема щодо того, що згідно зі статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці, судом відхиляються доводи представника Київської обласної прокуратури, наведені у відзиві на позов з приводу відсутності вини у відповідача 2 щодо затримки у виконанні рішення суду та стягненні саме з відповідача - 2 коштів згідно з нормами статті 236 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника, у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами) (Порядок №100).

Відповідно до пункту з) пункту 1 Порядку №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 2 розділу II Порядку №100 (Період, за яким обчислюється середня заробітна плата) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 3 розділу III Порядку (Виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати) при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Пунктом 8 розділу IV Порядку №100 (Порядок розрахунку виплат у всіх випадках

збереження заробітної плати) встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З огляду на зміст рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року у справі №826/17801/14 та довідку про середню заробітну плату видану Київською обласною прокуратурою за №21ф-76 від 04 березня 2021 року, сума середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 741,14 грн.

Починаючи з 26 жовтня 2019 року до 19 липня 2020 року включно строк вимушеного прогулу становить 181 робочий день.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 134 146,34 грн. (741,14 грн. х 181 робочий день).

У той же час, відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), яку розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

У пункті 38 постанови від 06 серпня 2019 року у справі № 0640/4691/18, Верховний Суд, скасовуючи судові рішення, звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на необхідність суворого дотримання положень пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, згідно з яким, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, шо враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Відповідно до листа Київської обласної прокуратури №21ф-75 від 04 березня 2021 року стосовно посадового окладу заступника прокурора Київської обласної прокуратури, вбачається, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09 грудня 2015 року №1013 (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року №505), постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №657 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. №505» та постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1155 «Про умови оплати праці прокурорів», розмір посадового окладу на вказаній посаді підвищувався:

- з 24 жовтня 2014 року по 05 вересня 2017 року - з 2940,00 грн. на 3675,00 грн.,

- з 06 вересня 2017 року по 15 січня 2020 року - з 3675,00 грн. на 8500,00 грн,

- з 16 січня 2020 року по 20 липня 2020 року - з 8500,00 грн. на 34578,00 грн.

Отже, посадовий оклад позивача, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» № 505, та у відповідності до листа Київської обласної прокуратури №21ф-75 від 04 березня 2021 року, на час звільнення становив 2940,00 грн.

Згідно норм постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», станом на 01 грудня 2015 року оклад становив 3675,00 грн. Коефіцієнт підвищення посадового окладу становив 1,25 (3675,00 : 2940,00).

В подальшому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» було підвищено посадові оклади прокурорам і слідчим органів прокуратури.

У відповідності з названою постановою з 06 вересня 2017 року посадовий оклад заступника прокурора області 8500,00 грн. Коефіцієнт підвищення посадового окладу з 06 вересня 2017 року становив 2,89 (8500,00 : 2940,00).

З 16 січня 2020 року до 20 липня 2020 року, як вказано у наведеному вище листі Київської обласної прокуратури, посадовий оклад заступника прокурора області становив 34578,00 грн. Коефіцієнт підвищення 11,76 (34578,00 : 2940,00).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26 жовтня 2019 року по 19 липня 2020 року в сумі 1 219 731,15 грн., тобто з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадового окладу, в тому числі і згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1155 «Про умови оплати праці прокурорів».

Однак суд не погоджується з наведеним позивачем розрахунком суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за вказаний період, що підлягає стягненню, з огляду на наступне.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/17801/14 винесено 25 жовтня 2019 року і в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання.

Поновлено позивача на посаді заступника прокурора Київської області 20 липня 2020 року.

Суд зазначає, що нормами Кодексу законів про працю України чітко розмежовано підстави стягнення «середнього заробітку за час вимушеного прогулу», який згідно норм частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України стягується одночасно із ухваленням рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, та підстави стягнення «середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі», який за нормами статті 236 Кодексу законів про працю України стягується за період затримки виконання рішення уповноваженого органу про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 821/1678/16, від 16 грудня 2019 у справі №810/1207/16.

Аналіз матеріалів справи свідчить про наявність обставин затримки виконання рішення суду в адміністративній справі №640/9125/21, який обчислюється з 26 жовтня 2019 року по 19 липня 2020 включно.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача - 2 на його користь середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в адміністративній справі №640/9125/21 за період з 26 жовтня 2019 року (наступний день після прийняття рішення про поновлення на займаній посаді) по 19 липня 2020 включно (день щодо передує прийняттю відповідачем -1 рішення про поновлення на займаній посаді), кількість робочих днів - 181.

Обчислюючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в адміністративній справі №640/9125/21 суд враховує наступне.

Так, як вже було зазначено вище, позивачем заявлено до стягнення середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в розмірі 1 219 731,15 грн.

Між тим, відповідач - 1 вказує на невірний розрахунок середнього заробітку та зазначає, що він має становити - 134 146,34 грн.

При цьому, відповідач - 1 вказує, що для застосування коефіцієнта коригування заробітної плати, передбаченого пунктом 10 Порядку №100 правові підстави відсутні, а також вказує на відсутність підстав для застосування постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів».

Суд частково погоджується з доводами відповідача - 1 та вказує, що в даному випадку судом не застосовувався коефіцієнт під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням окладів, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів», мотивуючи це наступним.

Так, пунктом 10 Порядку № 100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховуються шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Якщо підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення окладів.

При цьому, якщо протягом періоду вимушеного прогулу в установі, організації були підвищені посадові оклади відповідно до актів законодавства (в тому числі і за посадою незаконно звільненого працівника), то проводиться коригування заробітної плати за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що чинне законодавство, зокрема, Порядок №100 не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за 2 місяці, що передували події звільнення.

Застосування пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати є безпідставним, оскільки він підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В той же час, жодні норми законодавства не передбачають збереження за працівником середнього заробітку в період, коли особа не перебуває у трудових відносинах внаслідок її звільнення із займаної посади, навіть у випадку, якщо таке звільнення в подальшому визнано судом неправомірним.

З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для застосування підвищеного посадового окладу та коригування заробітної плати по відповідній посаді, що відбулось після звільнення позивача із займаної посади, немає.

На переконання суду, відповідні оклади можуть виплачуватись лише прокурорам, які переведені до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур за наслідками успішного проходження атестації або за результатами відкритого конкурсу. Разом з цим, позивач поновлений на посаді заступника прокурора Київської області, а не заступника прокурора Київської обласної прокуратури.

Щодо пункту 10 Порядку №100, то відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100» виключено пункт 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою встановлювалось, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати можуть провадитися, якщо це передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Утім наведені положення «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 не можуть застосовуватись оскільки втратили чинність, починаючи з 12 грудня 2020 року.

Аналогічно наведеній викладена позиція в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2021 року у справі 640/20266/20, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року.

Підсумовуючи викладене для розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на займаній посаді, а саме сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню - становить 387 682,92 грн. (741,14 х 2,89 х 181), де 741,14 грн.- середньоденна заробітна плата, 2,89 - коефіцієнт підвищення згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», 181 - кількість робочих днів затримки виконання рішення суду з 26 жовтня 2019 року по 19 липня 2020 року.

Отже, стягненню з Київської обласної прокуратури за час затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на займаній посаді, а саме сума середнього заробітку, складає 387 682,92 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків та зборів.

Відтак позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення судом.

Згідно частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору витрати, які підлягають розподілу згідно з нормами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Київської області (, адреса: 01601, м. Київ, б-р Лесі Українки, 27/2), допущеного до негайного виконання рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року у справі №826/17801/14.

Стягнути з Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, б-р Лесі Українки, 27/2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26 жовтня 2019 року по 19 липня 2020 року включно в сумі 387 682,92 грн. (триста вісімдесят сім тисяч шістсот вісімдесят дві гривні 92 коп.) з вирахуванням при виплаті встановлених податків та зборів.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко