Справа № 420/23576/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцька Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №220 від 17.11.2021 року про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 28.10.2021 р. щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

ОСОБА_2 28.10.2021 р. з вернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою у порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

17.11.2021 року Відповідачем було розглянуто заяву Позивача та прийнято неправомірне рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ №220 від 17.11.2021 року).

Ознайомившись із змістом повідомлення, Позивач вважає прийняте рішення неправомірним, хибним та необгрунтованим, таким, що підлягає скасуванню із зобов`язанням Відповідача до повторного розгляду заяви Позивача з огляду на наступне.

Подана Позивачем до Відповідача заява не підпадає під ознаки, викладені у ч. 6-9 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту": вона не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, Позивач не видає себе за іншу особу.

Позивач зазначив, що Відповідачем не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту; при прийнятті оскаржуваного рішення Відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

При цьому позивач вважає за необхідне зауважити, що повний перелік допущених з боку Відповідача порушень законодавства, здійснених у процесі розгляду особової справи Позивача, може бути встановлений лише за умови дослідження Позивачем та судом вказаної особової справи.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 30.11.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Ухвалою суду від 30.11.2021 року витребувано з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином завірену копію особової справи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20.12.2021 року за вх. №72088/21 від Головного управління Державної міграційної служби України В Одеській області (за підписом Білоконь Н.О. ) надійшов відзив на адміністративний позов та копія матеріалів особової справи ОСОБА_2 .

Відзив обґрунтовано наступним.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи основна причина виїзду позивача за межі країни громадянської належності та відсутності бажання повернення на Батьківщину - відсутність особистих перспектив на території Пакистану після смерті батьків (арк. 6 анкети від 04.11.2021).

Позивач ніколи не притягався до кримінальної відповідальності ані на Батьківщині, ані на території України, також по відношенню до нього ніколи не застосовувались такі заходи адміністративного примусу, як затримання або арешт.

Також, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача встановлено, що він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичною насилля, що б було пов`язано з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.

Позивач є невійськовозобов`язаний, не проходив військову службу в жодних угрупованнях ані на Батьківщині, ані на території України.

Зі слів позивача, ані він, ані його близькі родичі ніколи не перебували та не приймали участь у діяльності жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій ані на Батьківщині, ані на території України.

Слід зазначити, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 28.11.2021, тобто після 3-річного перебування на території України у якості нелегального мігранта.

З огляду на вищезазначене встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному змісті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Позивач в 2013 році вибув до м. Москва (РФ) авіарейсом за напрямом Лагор (Пакистан) - Ташкент (Узбекистан) - Москва (РФ), легально, на підставі паспортного документа гр. Пакистану та оформленої туристичної візи до РФ.

У м. Ташкент (Узбекистан) він перебував транзитом протягом однієї доби. Після закінчення строку дії візи позивач проживав на території РФ протягом приблизно року без документа на право проживання. За попередньою домовленістю з посередником - гр. Пакистану на ім`я ОСОБА_3 за сплату 1000000 російських рублів в 2013 році позивача було нелегально переправлено на територію України, державший кордон перетнув пішки, точне місце перетину кордону не встановлено.

На період перебування на території України, в 2014 році позивачем було прийнято спробу нелегального потрапляння до країн Європейського Союзу. Позивача було затримано при спробі перетину українсько-румунського кордону, за рішенням судових інстанцій поміщено до Волинського ПТПІ, звідки він звільнився 19.12.2016.

06.01.2017 позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданої « 5101» строком дії до 05.01.2018. Підстава видачі посвідки: 03/17 (завершення граничного строку тримання у ПТПІ).

Після закінчення строку дії посвідки позивач перебував на території України нелегально, без документів на право проживання, у зв`язку з чим 28.10.2021 по відношенню до нього було застосовано адміністративні санкції за ст. 203 КУпАП.

ОСОБА_2 28.10.2021 р. з вернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою у порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

17.11.2021 року Відповідачем було розглянуто заяву Позивача та прийнято неправомірне рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ №220 від 17.11.2021 року).

З матеріалів особової справи шукача захисту судом встановлено:

- ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не перебували офіційними членами та не приймали участь у діяльності жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій (арк. 6 анкети від 04.11.2021; арк. 7 протоколу співбесіди від 16.11.2021), він також ніколи не мав стійкої політичної позиції щодо ситуації на території Пакистану (арк. 8 протоколу співбесіди від 16.11.2021), не висловлював власну політичну позицію публічно або через ЗМІ (арк. 6 протоколу співбесіди від 16.11.2021), не займався політичною, активістською, громадською або протиправною діяльністю ані перебуваючи на території Пакистану, ані після виїзду за межі країни громадянської належності (арк. 8 протоколу співбесіди від 16.1 і.2021), він ніколи не приймав участь у мітингах або демонстраціях, позивача не асоціювали з жодною з політичних сил (арк. 8 протоколу співбесіди від 16.11.2021);

- у позивача або його близьких родичів ніколи не виникало суттєвих проблем з представниками органів державної влади Пакистану (арк. 7 протоках співбесіди від 16.11.2021), він ніколи не приймав конкретних дій, спрямованих проти діючої влади або направлених на повалення діючого політичного та державного устрою на території Пакистану (арк. 8 протоколу співбесіди від 16.11.2021). Водночас, він ніколи не перебував членом антиурядових озброєних груп, не контактував з їх представниками на період проживання на території Пакистану, не зазнавав особистих утисків, пригнічень або дискримінації з боку їх представників та не приймав участь у діяльності, спрямованій проти антиурядових угруповань (арк. 6 протоколу співбесіди від 16.11.2021);

- по відношенню до позивача ніколи не застосовувалось фізичне насилля за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк. 6 анкети від 04.11.2021; арк. 7 протоколу співбесіди від 16.11.2021);

- позивач відноситься до релігійної більшості мусульман-сунітів на території Пакистану (арк. 6 протоколу співбесіди від 16.11.2021), не належить до відокремленої етнічної або релігійної групи (арк. 7 протоколу співбесіди від 16.11.2021). При цьому, він мав нормальні відносини з представниками інших релігійних конфесій (арк. 6 протоколу співбесіди від 16.11.2021), не був учасником міжрелігійних або міжетнічних конфліктів (арк. 9 протоколу співбесіди від 16.11.2021);

- у позивача ніколи не виникало суттєвих конфліктів з населенням країни громадянської належності (арк. 5 протоколу співбесіди від 16.11.2021), його ніколи не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 9 протоколу співбесіди від 16.11.2021).

- у нього ніколи не виникало проблем з отримання державних послуг, зокрема, з оформленням паспортного документа гр. Пакистану (арк. 2 анкети від 04.11.2021);

- позивач мав доступ до отримання освіти та фактичну можливість працевлаштування на території країни громадянської належності (арк. 3 анкети від 04.11.2021; арк. 6 протоколу співбесіди від 16.11.2021);

- позивач мав законодавчо визначену можливість вільного переміщення територією країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 16.11.2021), водночас, йому не чинили жодних перепон з легальним виїздом за межі Пакистану (арк. 4 анкети від 04.11.2021; арк. 7 протоколу співбесіди від 16.11.2021);

- по відношенню до позивача ніколи не застосовувались заходи протиправного вплину або примусу у вигляді свавільних арештів, затримань, позасудових рішень або незаконного кримінального переслідування (арк. 6 анкети від 04.11.2021; арк. 7 протоколу співбесіди від 16.11.2021), за матеріалами особової справи відсутня інформація щодо виклику близьких родичів позивача до правоохоронних структур з метою проведення допитів (арк. 6 протоколу співбесіди від 16.11.2021);

- базові права позивача не порушувались на період проживання на території Пакистану (арк. 5 протоколу співбесіди від 16.11.2021). Зокрема, ані він, ані його близькі родичі ніколи не зазнавали елементів пригнічень, обмежень або дискримінації у реалізації загальних прав та користуванні загальними комунікаціями (арк. 6. 9 протоколу співбесіди від 16.11.2021);

- під час проживання на території Пакистану він мав можливість вільного доступу до медичних, державних та комерційних установ (арк. 7 протоколу співбесіди від 16.11.2021).

Також у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що позивач не може виокремити чіткі обставини, що можуть створювати загрозу для нього у випадку повернення до країни громадянської належності, враховуючи відсутність жодної підтвердженої загрози (арк. 6 анкети від 04.11.2021).

Під час проведення із ним індивідуальних співбесід позивач зазначив, що по відношенню до нього не може бути застосовано смертну кару у випадку повернення на територію країни громадянської належності (арк. 9 протоколу співбесіди від 16.11.2021), обґрунтованих суб`єктивних побоювань щодо загрози застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження, не висловлено (арк. 9 протоколу співбесіди від 16.11.2011), жоден із вищезазначених елементів не застосовувався по відношенню до заявника на період проживання на території Пакистану (арк. 9 протоколу співбесіди від 16.11.2021).

Під час проведення процедури розгляду заяви від 28.10.2021 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Позивач вказав, що ані він, ані його близькі родичі ніколи не були причетні саме до насильницьких зникнень або викрадень, примусових переміщень на Батьківщині (арк. 7, 10 протоколу співбесіди від 16.11.2021), не ставали жертвами або постраждалими від терактів на території Пакистану (арк. 10 протоколу співбесіди від 16.11.2021). Регіон постійного проживання позивача на Батьківщині наразі забезпечено базовими комунікаціями (арк. 9 протоколу співбесіди від 16.11.2021), на його території не відбуваються активні військові зіткнення (арк. 6 протоколу співбесіди від 16.11.2021).

В заяві від 28.10.2021 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказує, що причиною його виїзду за межі країни громадянської належності стала обставина смерті батьків 20.11.2011 та загроза неналежного ставлення до себе з боку рідних братів його батька.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом № 3671-VI.

Згідно зі статтею 2 Закону № 3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з визначенням пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI).

Особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI);

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Положенням частини першої статті 7 Закону № 3671-VI установлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За правилами частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за № 1146/19884 (надалі - Правила № 649)).

Підпунктом «е» пункту 2.1 розділу ІІ Правил № 649 закріплено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів (пункт 1.2. розділу І Правил № 649).

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Пунктом 45 Керівництва обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункт 66 Керівництва).

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

ВИСНОВКИ СУДУ.

Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч.2-3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття».

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Конституція України (в редакції станом на 30.09.2016 року) містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір в даній справі виник у зв`язку із винесенням відповідачем Наказу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №220 від 17.11.2021 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом з матеріалів особової справи, Позивач в 2013 році вибув літаком до м. Москва (РФ), легально, на підставі паспортного документа гр. Пакистану та оформленої туристичної візи до РФ. Після закінчення строку дії візи позивач проживав на території РФ протягом приблизно року без документа на право проживання. За попередньою домовленістю з посередником - гр. Пакистану на ім`я ОСОБА_3 за сплату 1000000 російських рублів в 2013 році позивача було нелегально переправлено на територію України. На період перебування на території України, в 2014 році позивачем було прийнято спробу нелегального потрапляння до країн Європейського Союзу. Позивача було затримано при спробі перетину українсько-румунського кордону, за рішенням судових інстанцій поміщено до Волинського ПТПІ, звідки він звільнився 19.12.2016.

06.01.2017 позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданої « 5101» строком дії до 05.01.2018. Підстава видачі посвідки: 03/17 (завершення граничного строку тримання у ПТПІ).

Після закінчення строку дії посвідки позивач перебував на території України нелегально, без документів на право проживання, у зв`язку з чим 28.10.2021 по відношенню до нього було застосовано адміністративні санкції за ст. 203 КУпАП.

28.10.2021 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою у порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто через 3 роки перебування в Україні в якості нелегального міграта.

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України. При цьому, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічний правовий висновок викладено зокрема у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року (справа №420/2921/19), від 16 лютого 2018 року (справа №825/608/17).

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06 серпня 2020 року по справі № 420/3327 19.

Враховуючи вищевикладені встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, щодо обставин, які стали причиною виїзду Позивач з Пакистану та у зв`язку з якими у нього є побоювання щодо свого життя, суд зазначає.

Відповідно до арк. 5 протоколу співбесіди від 16.11.2021, Позивач повідомив, що у нього на території Пакистану виник конфлікт з рідними братами його батька, що і стало підставою виїзду з Пакистану у 2012 році.

Відповідно до аркуша 3 анкети від 04.11.2021, Позивач вказує, що його батько помер у 2015 році через вік, у м. Фейсалабад (Пакистан).

В заяві від 28.10.2021 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не висловлює конкретних побоювань зазнати загрози з боку рідних братів батька, лише повідомляючи про те, що у останніх з його батьком були неприязні стосунки (арк. 1 заяви від 28.10.2021), що підтверджується ним, зокрема, під час проведення процедури анкетування, де він стверджує, що жодним чином не контактував з родичами його батька після смерті останнього (арк. 6 анкети від 04.11.2021). Натомість, під час проведення протоколу співбесіди, позивач змінює власні твердження, вказуючи, що рідні брати його батька забрали його власність, використовуючи силу (арк. 5 протоколу співбесіди від 16.11.2021), надсилали йому погроз через третіх осіб (арк. 10 протоколу співбесіди від 16.11.2021).

В заяві від 28.10.2021 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказує, що перед виїздом за межі країни громадянської належності ним було продано всю свою власність (арк. 1 заяви від 28.10.2021), при цьому, при проведенні подальших процедур, він вказує, що частину власності, що належала його близьким родичам, він продав, іншу половину у нього начебто було відібрано рідними братами його батька (арк. 5, 10 протоколу співбесіди від 16.11.2021).

За матеріалами особової справи позивача спостерігається, що у випадку виникнення у нього конфліктів з родичами його батька, він мав можливість зміни регіону проживання, враховуючи підтверджену обставину їх проживання ліше у м. Фейсалабад (арк. 7 протоколу співбесіди від 16.11.2021). Водночас, обставина неприйняття ним спроб до зміни місця проживання на території країни громадянської належності (арк. 1 анкети від 04.11.2021) свідчить про відсутність безпосередніх особистих загроз.

За результатами детального аналізу та проведеного опрацювання матеріалів особової справи позивача загалом не прослідковуються елементи, що б могли вказувати на існування загрози протиправного ставлення по відношенню до нього з боку рідних братів його батька, враховуючи, що він не підтримував з ними контакти після смерті останнього, не отримував від них погрози (арк. 5, 10 протоколу співбесіди від 16.11.2021), не підтримував з ними контактів після потрапляння на територію України (арк. 10 протоколу співбесіди від 16.11.2021), його наразі не розшукують та не цікавляться його місцем перебування на території країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 16.11.2021).

Додатково, під час аналізу матеріалів особової справи спостерігаються елементи зловживання шукачем захисту процедурою надання міжнародного захисту Україні, ознаки порушення українського законодавства, що у сукупності вказує на відсутність потреби заявника саме у міжнародному захисті та на звернення заявника до міграційної служби лише з метою фактичної легалізації місце перебування на території України.

Водночас, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи Позивача станом на листопад 2021 року не спостерігається жодних елементів утисків, обмежень або дискримінації, що б могли за своє суттю становити переслідування у випадку повернення позивача на територію країни громадянської належності.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Пакистану, небажання його повернення до країни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності. громадянства (підданства) віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Країна громадянської належності позивача також ратифікувала Конвенцію проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження та покарання від 1984 року.

У відповідності до актуальної інформації за країною походження спостерігається, що країна громадянської належності позивача за останній період часу досягла суттєвого прогресу у галузі захисту прав та свобод громадян. Зокрема, відбуваються регулярні спільні обговорення з інституціями Європейського Союзу щодо вжиття спільних зусиль у сферах демократії, управління, верховенства права та прав людини, співробітництва з питань прав людини на міжнародних форумах, а також сприяння та захисту всіх основних свобод.

З рахуванням вищезазначеного вбачається, що дійсними причинами виїзду позивача на територію України є не наявність безпосередньої загрози, а економічні мотиви, що підтверджується висловами позивача, у відповідності до яких вказується про скрутне фінансове становище його родини на території Пакистану (арк. 5 протоколу співбесіди від і 6.11.2021), обставину матеріального забезпечення позивача з боку батька (арк. 7 протоколу співбесіди від 06.11.2021), після смерті якого позивач фактично залишився без регулярних коштів (арк. 6 анкети від 04.11.2021).

Водночас, виїзд за межі країни громадянської належності відбувся за порадою друзів-пакистанців з метою пошуку кращого життя (арк. 4, 6 анкети від 04.1 /.2021). Так. до РФ позивачем було оформлено туристичну візу (арк. 4 анкети від 04.11.202!). Натомість, він не приймав жодних спроб до подальшої легалізації власного перебування або звернення за міжнародним захистом на території приймаючих країн, неодноразово здійснюючи спроби незаконного виїзду до країн ЄС з економічних міркувань (арк. 1, 4-5 анкети від 04.11.2021).

Натомість, звернення позивача за міжнародним захистом із суттєвими зволіканнями після прибуття на територію України додатково вказує на відсутність у нього обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань у випадку повернення на територію країни громадянської належності, звернення обумовлене лише бажанням тимчасової легалізації власного положення на території України, що додатково підтверджується ним під час процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 5 анкети від 04.11.2021; арк. 9 протоколу співбесіди від 16.1 і.2021).

Окремо суд зазначає, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу та доходить висновку, що факти, повідомлені позивачем, носять загальний характер, а тому не можуть бути визнані достатньою та обґрунтованою підставою для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення підписано 29.09.2021 року у зв`язку із перебуванням судді у відпустці.

ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , телефон: НОМЕР_2 )

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, код ЄРДПОУ: 37811384)

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА

.