Справа № 420/21723/21
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2022-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (вул.Преображенська,44, м.Одеса, 65045) про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії,,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області в якому просить:

рiшення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 211 вiд 04.11.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати неправомірним та скасувати;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Камеруну ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 08.11.2021 року ОСОБА_1 отримав повідомлення № 5/1-644 від 04.11.2021 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 211 від 04.11.2021 року. Позивач вважає рiшення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 211 від 04.11.2021 року незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 15.11.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст. 262 КАС України).

Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити, зважаючи на те, що матеріалами особової справи позивача його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію Камеруну добровільно. Отже, не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі повернення в країну громадянської належності, а існування небезпеки життю позивача не підтверджується жодними документами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справ №2017ОD0014, 20180D0035, 2021OD0255, громадянина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач є громадянином Камеруну, уродженцем населеного пункту Баленг. За національністю камерунець (етнічна група бамілеке), за віросповіданням християнин, протестант. За сімейним станом неодружений, дiтей не має. Позивач має середню освіту, яку здобув у Камеруні, м. Баленг, у період 1999 - 2014 років, два роки навчався в університеті м. Яунде (Камерун, 2014 - 2016 роки), документи про навчання не надані. Щодо трудової діяльності, на Батьківщині не працював, на території України починаючи з червня 2017 року підробляє різноробочим на будівництві у м. Одеса.

ОСОБА_1 з Камеруну виїхав 26.12.2016р. авіарейсом АДРЕСА_2 . На території Туреччини перебував 4 години. На територію України потрапив 26.12.2016р. легально, на підставі паспортного документу, та візи.

21.02.2017р. відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Чегодар С.В., Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ №35 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист», яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист стосовно громадянина Камеруну ОСОБА_1 .

Позивач зазначене рішення оскаржив в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2017 року по справі № 815/1407/17 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Вказана постанова набрала законної сили.

22.03.2018 ОСОБА_1 повторно звернувся за міжнародним захистом на території України.

Відповідно до наказу ГУ ДМС в Одеській області від 03.04.2018 № 64, ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішенн питання про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.08.2018 по справі № 315/1836/18 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Одеській області. Вказане рішення набрало законної сили.

01.11.2021 ОСОБА_1 втретє звернувся до ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В заявi вiд 01.11.2021 позивач стверджує, що в результаті змiни релігії з мусульманства на християнство на Батьківщині, він почав отримувати погрози з боку послідовників ісламу та зазначену обставину заявник пов`язує з неможливістю повернення до Камеруну.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 211 від 04.11.2021 року відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про вказане рішення позивача повідомлено 08.11.2021р. повідомленням № 5/1-644 від 04.11.2021.

Позивач вважає вказане рішення протиправним та за йогоскасуванням звернувся до суду.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671 особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до вимог частин 2 та 7 статті 7 Закону № 3671 у заяві заявник викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до положень пункту 6 частини 8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно з пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.11.2019 року у справі № 816/2279/17.

В заявi вiд 01.11.2021 позивач стверджує, що в результаті змiни релігії з мусульманства на християнство на Батьківщині, він почав отримувати погрози з боку послідовників ісламу та зазначену обставину заявник пов`язує з неможливістю повернення до Камеруну.

Натомість, під час проведення анкетування та протоколу співбесіди, було встановлено, що на Батьківщині його ніколи не переслідували, фізичного насильства або інших труднощів за конвенційними ознаками i не зазнавав (арк. 4 анкетування від 02.11.2021, арк. 4 співбесіди від 04.11.2021). Слід зазначити, що проблематика переслідування особи за релігійною ознакою була двічі розглянута ГУ ДМС в Одеській області (OC № 2017OD0014, OC № 2018OD0035) та судовими інстанціями (судові справи № 815/1407/17, № 815/1836/18), кожен раз позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та у задоволенні позовних вимог.

Під час третього звернення позивачем було надано лише два заголовки статей iз зображеннями людей та повідомленням про загибель людей в результаті дій сепаратистів та «Боко Харам» у Камеруні. Матеріали надані без посилань на інтернет-ресурси, де ці статті розміщені та їх авторів, крім цього, переклад з французької на українську мову є непридатним для читання. Зі слів особи, отримані матеріали підтверджують нестабільність Камеруну. Вказані документи не приймаються ГУ ДМС в Одеській області в якості підтвердження існування загрози життю позивача у випаду повернення на Батьківщину за наступних причин.

Крім того, аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із вною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п.13 ст. 1 вищевказаного Закону (арк. 4 анкетування від 02.11.2021, арк. 4 співбесіди від 04.11.2020). Неможливість повернення на Батьківщину особа пояснює нестабільністю країни громадянської належності (арк. 1,2 заяви від 01.11.2021, арк. 4 співбесіди від 04.11.2021).

Стосовно обґрунтування причини, за якоп вiн наразі не може повернутися до країни походження, позивач надає суперечливу інформацію, що iстотно зменшує рівень довіри до його клопотання в цілому.

За таких умов, суд погоджується з позицією відповідача, що відповіді позивача мають багато протиріч, та викликають сумніви у їх реальності.

За інформацією з мережі Інтернет: «Камерун-двомовна і багатокультурна країна, відома своєю стабільністю і сильним альянсом з Францією і США" скочується до затяжної кризи в області прав людини в англомовних, північно- західному і південно-західному регіоні, які межують з Нігерією. З кінця 2016 року англомовні активісти, які давно скаржилися на свої регіони мобілізували значні сегменти англомовного населення вимагають більшої політичної автономії або відділення. В період з жовтня по грудень 2016 року англомовні юристи, вчителі та студенти вийшли на вулиці, щоб висловити протест проти передбачуваної «франкізації» освітньої і судової системи центрального уряду. У відповідь урядові сили безпеки сильно пригнічували акції протесту, заарештовані сотні демонстрантів, в тому числі дітей, вбили щонайменше чотирьох і поранили багатьох. На початку 2017 року уряд провів переговори з профспілками адвокатів і вчителів. Уряд стверджував, що погодився на їх вимоги, в тому числі створена Національна Комісія з двомовності і мультикультуралізму і найму двомовних вчителів з боку уряду, але це мало допомогло в подоланні кризи. Репресії уряду і арешт видних англомовних переговірників 17 січня 2017, підбадьорило більшість екстремістських лідерів, які почали вимагати, все більш насильницьким чином, незалежність для англомовних північно-західних і південно-західних регіонів Камеруну, територія, яку вони назвали « Амбазон ».

Також, як вбачається з мережі Інтернет, нестабільна ситуація в плані безпеки в Камеруні обмежуються лише двома регіонами, це північно-західний та південно-західний регіон.

У відповідності до отриманих пояснень з 2014 року шукач захисту проживав у центральній частині Камеруну (м. Яунде, де жодних труднощів не зазнавав).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійними переконаннями не зазнавала. Заявник не намагалась скористатися можливістю внутрішнього переміщення, і одразу виїхала з країни походження, тим самим знехтувавши можливістю переміщення всередині країни для уникнення загрози своєму життю та безпеці. При цьому суд зауважує, що позивачем не наведено жодних нових обставин, які б вказували про можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

За таких умов, суд дійшов до переконання, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками, зокрема, політичних переконань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення №188-19 від 15.05.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачу.

Крім того, позовна вимога щодо зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, також не підлягає задоволенню, адже вона є похідною від попередньої.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до положень частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб`єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (вул.Преображенська,44, м.Одеса, 65045) про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко

.