Справа № 460/4763/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 460/4763/21 пров. № А/857/21216/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 (11 прикордонний загін) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року у справі № 460/4763/21 ухвалене суддею Дорошенко Н.О. в місті Рівне за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (11 прикордонний загін) про стягнення середнього грошового забезпечення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13.06.2019 року по 21.04.2021 року в сумі 200921,44 грн.

Рівненський окружний адміністративний суд 22 жовтня 2021 року позов задовольнив частково.

Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення в сумі 9919,24 грн за затримку розрахунку при звільненні, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Приймаючи рішення у вказаній справі суд першої інстанції виходив з того, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, складає 0,50 (з розрахунку: 9852,76 грн / 19838,48 грн.). Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню, обчислюється судом за таким алгоритмом: 461,36 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,50 х 43 (кількість днів затримки розрахунку) = 9919,24 грн.

Суд вважав відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги в цій частині судового спору відповідно до визначеного позивачем періоду виникнення заборгованості починаючи з 13.06.2019 по 09.03.2021, позаяк в такому періоді позивач не вживав жодних заходів щодо захисту свого порушеного права, а спір між позивачем та відповідачем щодо розміру виплачених позивачу при звільненні сум індексації був відсутнім.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення в сумі 9919,24 грн, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та військова частина НОМЕР_1 (11 прикордонний загін) подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, покликаючись на те, що оскаржене рішення є незаконним і необґрунтованим, просить суд скасувати оскаржене рішення, та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач вказує на те, що суд зобов`язаний взяти до уваги обставини встановлені судовим рішенням у справі про стягнення середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період до 12.06.2019 року. Також зазначає те, що суд зобов`язаний стягнути середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі та не наділений повноваженнями проводити розрахунки, спрямовані на зменшення цієї суми.

Військова частина НОМЕР_1 (11 прикордонний загін) у апеляційній скарзі, покликаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач покликається на те, що дія Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) не поширюється на військовослужбовців та на правовідносини щодо проходження військової служби. Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 , на думку відповідача, задоволенню не підлягають.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що наказом начальника 11 прикордонного загону Донецько - Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 02 липня 2018 року №168-ос ОСОБА_1 виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 02.07.2018 року.

10.03.2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив, зокрема, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 02.07.2018 року.

Краматорський прикордонний загін Державної прикордонної служби України листом від 24.03.2021 №С-26/1563 повідомив, що позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби у Краматорському прикордонному загоні з 16.08.2017 року по 02.07.2018 року у сумі 10972,78 грн та буде виплачено встановленим порядком за умови надання на адресу військової частини НОМЕР_2 оригіналу довідки банку з зазначеними реквізитами для перерахування коштів.

15.04.2021 року та 21.04.2021 року позивачу виплачено кошти в загальній сумі 9852,76 грн. Вказані обставини підтверджуються випискою з банківського рахунку позивача від 23.04.2021 року № Q05PHCKGM10DEAO0 (а.с.13).

Оскільки відповідачем не проведено повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13.06.2019 року по 21.04.2021 року у розмірі 200921,44 грн.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Обставини справи, в частині звільнення позивача зі служби, проведення з позивачем несвоєчасного розрахунку при звільненні, та обставини виплати позивачу індексації грошового забезпечення, на підставі заяви позивача від 10.03.2021, двома виплатами в квітні 2021 року, вірно встановлені судом першої інстанції та сторонами не оскаржуються.

Спірними є питання застосування КЗпП України до правовідносин, пов`язаних з військовою службою та суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, у випадку, якщо дія КЗпП України на такі правовідносини поширюється.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, на час виникнення спірних правовідносин, визначались Законом України Про військову службу і військовий обов`язок від 25 березня 1992 року № 2232-XII, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 07 листопада 2007 № 1294.

Апеляційний суд встановив, що наведені нормативно - правові акти не містять в собі положень, які б врегульовували порядок обчислення грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено те, що, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, апеляційний суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Апеляційний суд встановив те, що позивач звільнений із військової служби 2 липня 2018 року. Індексацію грошового забезпечення виплачено 15.04.2021 року та 21.04.2021 року, шляхом перерахування на картковий рахунок коштів в сумі 9852,76 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 346 КАС України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Отже, за наявності висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах норми права необхідно застосовувати з врахуванням таких висновків.

При необхідності застосування норм права інакше, ніж це викладено в рішенні Великої Палати суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яка за результатами розгляду справи приймає рішення про відступлення від попереднього висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

З приводу застосування ст. 117 КЗпП України Велика Палата виклала висновки у справах № 761/9584/15-ц (постанова від 26 червня 2019 року) та № 821/1083/17 (постанова від 26 лютого 2020 року).

Так, Верховний Суд вказав, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи те, що Велика Палата, встановивши певні критерії, які враховуються при зменшенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України не визначила єдиної формули для обчислення суми, яка підлягає стягненню у випадку зменшення розміру відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і після 26 лютого 2020 року від такого правового висновку не відступала, апеляційний суд вважає хибними посилання суду першої інстанції на необхідність застосування розрахунків для обчислення цієї суми, викладених у постановах КАС ВС, які прийняті до вищевказаної дати.

Визначаючи розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, апеляційний суд враховує наступне.

Апеляційний суд встановив те, що позивачу при звільненні відповідач виплатив 4022,68 грн. Невиплачена сума індексації становила 9852,76 грн., яка є простроченою заборгованістю.

Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 21.04.2021 року, тому період затримки розрахунку при звільненні тривав з 03 липня 2018 року по 21 квітня 2021 року включно.

В частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 3 липня 2018 року по 12 червня 2019 року спору між сторонами немає, тому суд розглядає період з 13 червня 2019 року по 21 квітня 2021 року.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог за період з 13.06.2019 року по 09.03.2021 року, позаяк в такому періоді позивач не вживав жодних заходів щодо захисту свого порушеного права, а спір між позивачем та відповідачем щодо розміру виплачених позивачу при звільненні сум індексації був відсутнім.

На переконання апеляційного суд обов`язок роботодавця провести остаточний розрахунок при звільненні є безумовним і не залежить від вчинення чи не вчинення працівником певних дій.

Тому, апеляційний суд вважає, що невиплата працівникові усіх сум, належних при звільненні, у день звільнення не може виправдовуватись відсутністю відповідних звернень працівника.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що відповідач не заперечував право позивача на отримання індексації грошового забезпечення, оскільки провів відповідні виплати.

Тому апеляційний суд вважає, що факт подання позивачем заяви 10.03.2021 року про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 02.07.2018 року не має правового значення для встановлення тривалості затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, період з 13 червня 2019 року по 21 квітня 2021 року охоплює 679 днів, що дорівнює 1 року 10 місяцям 9 дням, або 22 місяцям та 9 дням.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 року у справі № 460/1498/19, яке набрало законної сили 20.01.2020 року, встановлено, що середньомісячне грошове забезпечення позивача за останні 2 календарних місяці, що передували звільненню складає - 9457,84грн., а середньоденне грошове забезпечення складає 461,36грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року у справі №1740/2462/18, яке набрало законної сили 27 березня 2019 року, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 15 календарних років 70933,80грн.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України вказані обставини не доказуються при розгляді даної справи.

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 212230,72 грн. (9457,84 грн. х 22 місяці + 461,36грн. х 9 днів = 212230,72 грн.).

Розмір простроченої заборгованості роботодавця з виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором становить 9852,76 грн.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості 2 роки 9 місяців 19 днів.

Тривалість такого періоду, з моменту порушення права працівника (3 липня 2018 року) і до моменту проведення остаточного розрахунку при звільненні, пов`язана з бездіяльністю відповідача.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ст. 117 КЗпП України не ставить в залежність розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні від ймовірного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

Враховуючи те, що позивачем не визначено ймовірного розміру майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, і чинним законодавством не встановлено порядку проведення відповідного розрахунку, апеляційний суд позбавлений можливості оцінити обставини, що стосуються ймовірних майнових втрат позивача, в тому числі порівняти ймовірні майнові втрати позивача із заявленою позивачем до стягнення сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невиплаченою своєчасно частиною грошового забезпечення.

Щодо дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах апеляційний суд звертає увагу на те, що спору про розмір індексації грошового забезпечення між сторонами не було, що дозволяє апеляційному суд зробити висновок про те, що відповідна виплата позивачу не проводилась внаслідок протиправної бездіяльності відповідача. Звернення позивача із заявою про необхідність проведення відповідних виплат в березні 2021 року, на переконання апеляційного суду, не має значення у даних правовідносинах, з міркувань, що викладені апеляційним судом вище.

З огляду на встановлені судом обставини, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України з врахуванням висновків Верховного Суду у справі № 480/3105/19, що викладені у постанові від 30 листопада 2020 року, у якій вказано те, що висновки, викладені й цій справі корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17,

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, апеляційний суд враховує встановлені вище обставини, а саме:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи обставини цієї справи апеляційний суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 84809,24 гривень, з яких: виплачене грошове забезпечення 4022,68 гривень, одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 15 календарних років 70933,80 грн. та індексація грошового забезпечення 9852,76 грн. гривень (11,62%).

Сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, становить 212230,72 грн. гривень.

Апеляційний суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 24661,21 гривень, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (11,62% від 212230,72).

Отже, апеляційний суд встановив те, що суд першої інстанції не вірно визначив розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 24661,21 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норм матеріального права, апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, скасувавши рішення суду першої інстанції.

Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (11 прикордонний загін) необхідно задовольнити частково, відмовивши в задоволенні стягнення середнього грошового забезпечення в розмірі, що перевищує розмір, визначений апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 (11 прикордонний загін) задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року у справі № 460/4763/2 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (11 прикордонний загін) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13 червня 2019 року по 21 квітня 2021 року у сумі 24661,21 гривень (двадцять чотири тисячі шістсот шістдесят одна гривня 99 копійок).

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Постанова складена 14.02.2022 року