Справа № 420/11478/21
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду звернувся з адміністративним позовом (а.с.1-2) ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

визнати протиправними бездіяльність відповідача, щодо не нарахування та невиплати йому ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця та невиплата середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно, із застосуванням місяця для обчислення споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, з урахуванням виплаченої суми індексації грошового забезпечення;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому ОСОБА_1 , середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100.

Ухвалою суду від 09.07.2021 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову (а.с.10).

Ухвалою суду від 16.08.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.19).

Ухвалою суду від 18.10.2021 року витребувані докази. Зупинено провадження у справі №420/11478/21.

Ухвалою суду від 26.01.2021 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.01.2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно, із застосуванням місяця для обчислення споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, з урахуванням виплаченої суми індексації грошового забезпечення.

Таким чином предметом розгляду справи є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100.

Позивач зазначив, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та звільнений зі служби з виключенням зі списків особового складу наказом №160 від 24.07.2018 року та при звільнення відповідачем не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року по справі №420/5917/20 позовні вимоги щодо нарахування та виплати цієї індексації задоволені частково. Визнана протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В рішенні суду визначено, що розрахунок індексації грошового забезпечення, у тому числі встановлення місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації його грошового забезпечення (базового місяця), у відповідності до положень Порядку №1078 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Порядок №1078), є компетенцією (дискреційною функцією) відповідача як органу, в якому позивач проходив службу.

На виконання рішення суду йому нарахована та згідно з платіжним дорученням №1432 від 16.12.2020 року виплачена індексація у розмірі 4435,68грн.

Згідно зі ст.117 КЗпП України у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних йому сум у строки, визначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки він звільнений 24.07.2018 року, а індексація не сплачена при звільненні, позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100.

До суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. В/ч НОМЕР_2 діяло в межах визначених повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства України. При розрахунку та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення військова частина НОМЕР_1 керувалась Постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів" (далі - Постанова №1013) якою були внесені зміни до Порядку №1078.

Представник відповідача вказав на необґрунтованість вимог позивача щодо виплати йому середньомісячного забезпечення, вважаючи, що положення КЗпПУ регламентують трудові відносини, а тому не розповсюджуються на військовослужбовців, які проходять військову службу.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 19.07.2008 по 24.07.2018 у в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 15.06.2018 року №38 позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідно до пп «а» п.2 ч.5 ст.26 у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с.4-5).

Позивач 06.07.2020 року звернувся до суду з позовом щодо не нарахування та невиплати йому індексація грошового забезпечення за період служби з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

В рішенні від 11.09.2020 року по справі № 420/5917/20 судом зазначено, що розрахунок індексації грошового забезпечення, у тому числі встановлення місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації його грошового забезпечення (базового місяця), у відповідності до положень Порядку №1078 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», є компетенцією (дискреційною функцією) відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і отримував грошове забезпечення.

На виконання рішення суду позивачу нарахована та згідно з платіжним дорученням №1432 від 16.12.2020 року виплачена індексація у розмірі 4435,68грн (а.с.28-29).

Позивач вважає, що з ним відповідач розрахувався із затримкою, а тому у відповідності до ст.ст.116,117 КЗпП України повинен понести відповідальність та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з по 24.07.2018 року.

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до абзацу 1 пункту 234 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Відповідно до абз.3 п.242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В наказі про виключення зі списку особового складу та всіх видів забезпечення позивача не зазначено про виплату позивачу індексації грошового забезпечення.

Проте судом достовірно встановлено, що не оспорюється представником відповідача у відзиві, що після звільнення позивача зі служби за судовим рішенням йому виплачено згідно з платіжним дорученням №1432 від 16.12.2020 року індексація у розмірі 4435,68грн

За загальним правилом та сталою судовою практикою пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ. У заявку з чим доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування норм КЗпПУ до публічної служби військовослужбовців є неспроможними.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим ст.116 КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбаченіст.117 КЗпПУ, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпПУ, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

В силу приписів ч.5 ст. 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даній справі судом встановлено, що відповідач не здійснив нарахування та виплату всіх належних позивачу коштів індексації грошового забезпечення при його звільненні 24.07.2018 року.

Нарахування та виплата індексації здійснена 16.12.2020 року на виконання рішення суду.

Позивач вважає, що йому за період з 24.07.2018 року відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, період затримки складає з 24.07.2018 року по 16.12.2020 року.

Суд бере до уваги та враховує тривалість часу нездійснення повного розрахунку з позивачем, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду. Зокрема, позивач був звільнений зі служби 24.07.2018 року та будь-яких заяв щодо не повного розрахунку з ним відповідачу не пред`являв.

Із заявою про нарахування та виплати індексації звернувся до відповідача лише в червні 2020 року, тобто по спливу майже двох років після звільнення. У липні 2020 року позивач звернувся до суду. Рішення суду від 11.09.2020 року набрало законної сили 13.10.2020 року. На виконання рішення суду позивачу нарахована та виплачена індексація 16.12.2020 року.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ.

Застосовуючи до даних правовідносин принцип співмірності суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за затримку розрахунку при звільненні кошти у розмірі 4 000,00 грн.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльность відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку з ним при звільненні у розмірі 4000,00грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва