Справа № 215/3404/21
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

24 вересня 2021 року Справа № 215/3404/21

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Тулянцева І.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Криворізького міського голови Вілкула Юрія Григоровича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до Криворізького міського голови Вілкула Юрія Григоровича, в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Криворізького міського голови Вілкула Юрія Григоровича у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень за результатом розгляду скарги від 05.12.19 р. вх. С 12541, яка виявилася у порушенні встановленого порядку ст..3,22,144 Конституції України при виконанні рішення від 25.08.20 року Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/6919/20 та зобов`язати прийняти рішення в розумінні п.19 ч.1 ст.4 КАСУ дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк до правової позиції ст..33,46 Конституції України відповідно до вимог скарги;

- визнати протиправною бездіяльність Криворізького міського голови Вілкула Юрія Григоровича у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень за результатом розгляду скарги від 05.12.19 р. вх. С 12541, яка виявилася у порушенні правового порядку в Україні, у не винесенні індивідуального акту за результатами розгляду звернення при виконанні рішення від 25.08.20 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/6919/20, у порушенні управлінської функції відповідно до п.18,19 ч.1 ст.4 КАСУ і ст.3, 19, 33, 46, 144 Конституції України і рішення від 25.08.20 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/6919/20;

- визнати протиправною бездіяльність Криворізького міського голови Вілкула Юрія Григоровича у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень за результатом розгляду скарги від 05.12.19 р. вх. С 12541, яка виявилася у порушенні права на свободу від шкоди, спричиненої неналежним функціонуванням системи місцевого самоврядування, у не вжитті заходів до гарантій ст..33, 46, 48 Конституції України при виконанні рішення від 25.08.20 року Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.05.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 передано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

23.06.2021 року справа №215/3404/21 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2021 передана на розгляд головуючому судді Тулянцевій І.В.

Ухвалою суду від 16.07.2021 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду шляхом визначення із тим, чи існує предмет спору по справі та за якими правилами (в порядку позовного провадження, або в порядку ст. 382-383 КАС України) слід розглядати справу.

Так, на виконання вимог зазначеної ухвали 10.09.2021 року надійшла заява про відкриття провадження по справі після усунення недоліків. В обгрунтування заяви, зазначено, що суд не звертає уваги, що вимоги позову стосуються визнання протиправною бездіяльність відповідно до рішення від 25.08.20 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/6919/20, яка виявилася у не належному застосуванні управлінської функції відповідно п.19 ч.1 ст.4 КАСУ і ст.3, 19, 144 Конституції України, у порушенні права на свободу від шкоди, спричиненої неналежним функціонуванням системи місцевого самоврядування, у не вжитті заходів до гарантій ст.21, 22, 33, 46, 48, 68 Конституції України, та термін бездіяльності почався з 25.08.20 р. За змістом ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Саме така його вимога позову і є ефективним захистом фундоментальних прав, свобод та інтересів, бо на практиці відповідач відмовився підкоритись ст.3, 19, 21, 22, 46, 92, 144 Конституції України і важливо в рішенні суду вказати в чому саме полягає порушення. Рішення від 25.08.20 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/6919/20 є законом і відповідно цього закону і ст.6, 7 КАСУ подав позов, який потрібно розглядати за правилами загального позовного провадження.

Перевіривши матеріали, надані позивачем на виконання ухвали суду від 16.07.2021 року, судом встановлено, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Так, в ухвалі про залишення без рух суд зауважив, що позивачу необхідно визначитись із тим, чи існує предмет спору по справі та за якими правилами (в порядку позовного провадження, або в порядку ст. 382-383 КАС України) слід розглядати справу.

Вирішуючи питання щодо прийняття адміністративного позову до розгляду, суд виходить з наступного.

Ознайомившись зі змістом поданої заяви судом встановлено, що фактично позивач просить зобов`язати відповідача вчинити дії, спрямовані на виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Як вже зазначалося в ухвалі про залишення позовної заяви без руху із тексту позовної заяви слідує, що відповідачем рішення суду у справі №160/6919/20 виконувалося добровільно, однак позивач фактично не погоджується із способом його виконання, оскільки лист від 14.05.2021 року за №С-877П/20-01-03 заступника міського голови К. Бєлікова не є належним виконанням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року у справі №160/6919/20, а носить тільки інформаційний характер, який полягає у не внесенні індивідуального акту за результатами розгляду звернення при виконанні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року у справі №160/6919/20. Отже, як вбачається із позовної заяви, позовні вимоги позивача фактично зводяться до оскарження дій відповідача щодо неналежного, на його думку, виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року у справі №160/6919/20, яке набрало законної сили. Позивач вважає, що при виконанні зазначеного рішення суду (лист від 14.05.2021 року за №С-877П/20-01-03 заступника міського голови К.Бєлікова), відповідачем не винесено індивідуального акту за результатами розгляду скарги від 05.12.2019 року, зареєстрованої за вхідним номером №С-12541-П з урахуванням зазначених висновків суду у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року у справі №160/6919/20.

Тобто, предметом спору у цій справі є невиконання (неналежне виконання), на думку позивача, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року у справі №160/6919/20.

При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не передбачає такого способу захисту права, як звернення до суду з позовом про зобов`язання вчинити дії, спрямовані на виконання рішення суду, оскільки в цьому випадку відбувається нашарування судових рішень, що не призводить до ефективного захисту прав осіб.

Обов`язок виконання рішення суду, яке набрало законної сили, прямо передбачено Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України та Законом України "Про виконавче провадження", а тому не потребує врегулювання в судовому порядку.

При цьому, суд звертає увагу, що чинне законодавство України передбачає порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, який врегульовано ст.382,383 КАС України.

Відповідно до статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження .

Згідно з положеннями частини 1 статті 1 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В частині 1 статті 11 цього Закону йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження .

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №686/23317/13-а.

Згідно статті 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Суддя звертає увагу, що вищезазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини 5 статті 383 КАС України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання.

Суддя також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

З огляду на вищенаведене, суддя дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а.

За вказаних обставин, суддя зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Підсумовуючи вище наведене, суддя зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Таким чином, для захисту порушених прав при виконанні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року у справі №160/6919/20, позивач має право звернутись до суду із заявою в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2020 у справі №580/3625/19.

Отже, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 містить недоліки, на які вказано судом в ухвалі від 16.07.2021 року та які слугували підставою для залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, у встановлений судом строк, який був достатнім для виправлення недоліків позовної заяви, позивачем вимоги ухвали суду від 16.07.2021 року не виконано в повному обсязі.

Будь-яких клопотань чи заяв про продовження процесуального строку, встановленого судом, з поясненнями про неможливість виконати вимоги ухвали суду від 16.07.2021 року із обґрунтуванням поважності причин до суду не надходило.

Враховуючи, що позивачем не усунуто всі недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд приходить до висновку, що позовна заява на підставі п.1 ч.4 ст.169 цього Кодексу підлягає поверненню.

При цьому, позивачеві роз`яснюється, що згідно з ч.8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись ст.ст. 160, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Криворізького міського голови Вілкула Юрія Григоровича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачеві.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та в строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева