Справа № 640/23240/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом громадянки Грузії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянка Грузії ОСОБА_2 звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати протиправним та скасувати п. 10 (пп.пп. 10.1 та 10.2) наказу Державної міграційної служби України від 20.12.2019 №343 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», що стосується громадянки Республіки Грузія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у межах спірних правовідносин позивач не має нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному випадку міграційного органу), оскільки порушення відбулось не з її вини, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсною посвідки на постійне проживання, виданої більше десяти років тому, є недопустимим. Крім того, позивачем наголошено на тому, що Державна міграційна служба України не є органом, яким видано позивачу посвідку на постійне проживання, а тому остання не могла її скасувати, з урахуванням того, що позивача не запрошено для надання пояснень.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому вказано про правомірність оскаржуваного наказу, винесеного правомірно та у межах наданих відповідачу повноважень, оскільки рішення про видачу позивачу посвідки на постійне проживання прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію», а тому підлягає скасуванню, відповідно до вимог п. 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, оскільки встановлено відсутність документів, які б надавали право вважати позивача такою, що має дозвіл на імміграцію, відповідно до абз. 3 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу прийняте всупереч міграційного законодавства, а отже наказ про визнання недійсними посвідок на постійне проживання є законним та не підлягає скасуванню.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що наказом Державної міграційної служби України від 20.12.2019 №343 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» (пп.пп. 10.1 та 10.2 п. 10) на підставі висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 04.10.2019 стосовно громадянки Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 08.12.2009 та серії НОМЕР_2 від 29.11.2018; начальникові Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ОСОБА_4 наказано забезпечити вилучення зазначених у пп. 10.1 п. 10 наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України, про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Вважаючи даний наказ у наведеній частині протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулося не з її вини, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсними посвідок на постійне проживання, виданої, у тому числі, більше 10 років тому, є недопустимим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.

Крім того, приписами п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» станом на момент виникнення спірних правовідносин було визначено, що такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, є іноземці та особи без громадянства, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії, прибули в Україну, одержали в установленому порядку тимчасову довідку і прожили в Україні не менш як п`ять років, а також їх повнолітніх дітей, які прибули в Україну разом з ними до досягнення повноліття, і звернулися із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

У той же час, згідно зі ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

У силу п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання.

Таким органом, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 «Про затвердження Положення про Державну міграційну службу України», є Державна міграційна служба України.

На виконання положень Закону України «Про імміграцію» Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого (надалі - Порядок №321).

Згідно з пп. 8 п. 72 Порядку №321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

У разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу / територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС (п. 73 Порядку №321).

З огляду на викладене вбачається, що Державна міграційна служба України наділена повноваженнями на визнання недійсними та вилучення посвідки на постійне проживання на підставі відповідного висновку. При цьому, запрошення особи, щодо якої вирішується питання про вилучення довідки, для надання пояснень Порядком №321 не передбачено.

Так, з наявної у матеріалах справи копії висновку про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що для прийняття оскаржуваного наказу від 20.12.2019 №343 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» слугувало те, що «Як уставлено з матеріалів справи, батьки заявниці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прибули на територію України з Автономної Республіки Абхазія Грузії, та 15.07.1997 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.1996 №674 «Про заходи щодо надання Допомоги особам, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії та прибули в Україну» отримали довідку із вказаним статусом (у подальшому, строк дії тимчасових довідок продовжувався до 01.04.2006 (розпорядження КМ №394 від Ї2.09.2005), до 01.05.2007 (розпорядження КМ №250-р від 27.04.2006), до 01.05.2009 (№484р від 26.06.2007), до 01.03.2010 (№648-р від 17.06.2009), на підставі якої проживали території України та 23.04.2009 отримали дозволи на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є батьками іммігранта (син - громадянин Грузії ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 , видана 09.09.2008 відділом ПРФО Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві на підставі дозволу на імміграцію, отриманого відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки понад два роки перебував у шлюбі з громадянкою України».

До вказаних дозволів донька іммігрантів громадянка Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесена не була, отже, дозволу на імміграцію разом з батьками не отримувала.

21.10.2009 керівництвом У ПРФО ГУ МВС України в м. Києві було прийнято рішення про документування посвідкою на постійне проживання громадянки: Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де зазначено, що іноземка отримала дозвіл на імміграцію разом з батьками на підставі п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію».

08.12.2009 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково. У зв`язку з обміном вказаної посвідки (досягнення 25-ти річного віку) 29.11.2018 іноземка отримала посвідку серії НОМЕР_2 терміном дії безстроково, відповідно до якої проживає по теперішній час».

На підставі викладеного, посадовими особами міграційного органу зроблено висновок про відсутність документів, які б надавали право вважати громадянку Грузії ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що дає дозвіл на імміграцію, відповідно до п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», оскільки у матеріалах міграційної справи відсутні тимчасова довідка (або довідка, що підтверджує факт прибуття неповнолітнього разом з батьками), отримана після прибуття в Україну, а також документ про підтвердження факту безперервного проживання в Україні не менш як п`ять років, видані органами міграційної служби - особам, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії, прибули в Україну, а також їх повнолітнім дітям, які прибули в Україну разом з ними до досягнення повноліття.

Таким чином, виключно у зв`язку з допущенням суб`єктом владних повноважень процедурного порушення під час видачі позивачу посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 , якими документовано позивача та якою остання користувалась протягом досить тривалого часу, а саме: у період з 2009 року по 2020 рік, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.

Суд першої інстанції вірно вказав, що позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулося не з її вини, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсними посвідок на постійне проживання, виданої, у тому числі, більше 10 років тому, є недопустимим.

Колегія суддів звертає увагу, що намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку не може мати наслідком непропорційне втручання в нове право позивача та перекладати на нього всі негативні наслідки такої помилки, оскільки покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка проживає в Україні протягом тривалого часу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть якщо у 2009 році посвідка на тимчасове проживання позивачу надана через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Більш того, з моменту видачі позивачу посвідки на постійне проживання пройшло десять років, та увесь цей період позивач проживала на території України.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 27 березня 2019 року по справі № 820/1863/17, від 17 квітня 2019 року по справі № 820/6675/16, від 03 квітня 2019 року по справі №815/2473/17, від 20 березня 2019 року по справі № 820/391/17, від 16 січня 2019 року по справі № 815/1010/16, в яких викладена аналогічні правові висновки.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що п. 10 (пп.пп. 10.1 та 10.2) наказу Державної міграційної служби України від 20.12.2019 №343 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», що стосується громадянки Республіки Грузія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 15.02.2022.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна