Справа № 640/11283/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2022 року м. Київ №640/11283/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до634 Головного військового представництва Міністерства оборони України
провизнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до 634 Головного військового представництва Міністерства оборони України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного військового представництва Міністерства оборони України в частині не надання ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку;

- зобов`язати Головне військове представництво Міністерства оборони України надати ОСОБА_1 відпустку по догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку.

В обґрунтування своїх вимог позивачем вказано, що перешкоди для надання ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на його думку, відсутні, а отже і відмова 634 Головного військового представництва Міністерства оборони України щодо ненадання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є протиправною.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачем у встановлений судом строк подано до суду відзив на позов, в якому останній у задоволенні позовних вимог просить відмовити, зазначаючи, що законодавство з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства поширюються на чоловіків лише за наявності обов`язкової умови, визначеної спеціальним нормативно-правовим актом, а саме, якщо відсутнє материнське піклування про дітей. Крім того, законодавство визначає випадки відсутності материнського піклування, а саме у разі смерті матері, позбавлення її батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей, тощо. Водночас, позивачем не надано жодних доказів відсутності материнського піклування про дитину.

Позивачем подані додаткові пояснення щодо суті спору, в яких зауважено, що в іншій справі №640/13971/21 відповідач висловлює іншу позицію щодо предмету спору у даній справі.

Проте наведені позивачем доводи суд не приймає, у зв`язку з іншим предметом позову у справі №640/13971/21.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 01 квітня 2021 року звернувся з рапортом до відповідача про надання йому як батьку відпустку по догляду за дочкою - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку.

До зазначеного рапорта позивачем долучено копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , копію довідки з роботи дружини, копію нотаріального договору, яким визначено місце проживання дітей.

Тимчасово виконуючим обов`язки начальника 634 Головного військового представництва Міністерства оборони України 08 квітня 2021 року повернуто рапорт з доданими документами (вих. № 532/585 від 08 квітня 2021 року) у зв`язку з тим, що згідно чинного законодавства України, а саме: види відпусток військовослужбовців, як і порядок їх надання, визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», і згідно пункту 19 статті 10.1 цього Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (а саме - в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (а саме - в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово- лікарської комісії, припиняється.

Вважаючи таку бездіяльність щодо не надання відпустки по догляду за дитиною протиправною позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №2011-XII).

За визначенням статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з статтею 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

За змістом статті 4 Закону України «Про відпустки» однією із соціальних відпусток є відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, та одним із прийомних батьків.

В свою чергу, згідно вимог частини 3 підпункту 3 пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям відпусток здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»».

Тобто, надання військовослужбовцям відпусток здійснюється виключно в порядку, встановленому спеціальним законодавством, а саме Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, згідно норм частини дев`ятнадцятої статті 10-1 цього Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Таким чином, з настанням особливого періоду, законом було визначено та обмежено види відпусток, які можуть надаватись військовослужбовцям в особливий період. Тим самим законодавець чітко зазначив, що в особливий період та/або під час дії воєнного стану військовослужбовці чоловіки права на отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не мають.

Таким чином, посилання позивача на Закон України «Про відпустки» та інші нормативні документи є недоцільним у зв`язку з тим, що пріоритетними є норми спеціального законодавства.

Суд вважає, що законодавство з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства поширюються на чоловіків лише за наявності обов`язкової умови, визначеної спеціальним нормативно-правовим актом, а саме, якщо відсутнє материнське піклування про дітей. Крім того, законодавство визначає випадки відсутності материнського піклування, а саме у разі смерті матері, позбавлення її батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей.

В даному випадку позивачем не надано суду доказів відсутності материнського піклування про дитину.

Також, суд вважає за доцільне звернути увагу на той факт, що донька ОСОБА_2 відповідно до умов договору про порядок участі батьків у вихованні та утриманні дитини від 05 жовтня 2020 року, буде проживати з власною матір`ю ОСОБА_4 , що в свою чергу виключає відсутність материнського піклування, як умови надання відпустки по догляду за дитиною батьку.

Суд зазначає, що згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, держава має право втручатися у приватне та сімейне життя в разі дотримання умов, викладених у частині другій статті 8 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 22 березня 2012 року по справі «Konstantin Markin v. Russia» (заява №30078/06) Європейський суд з прав людини вказував, що держава може встановлювати певні обмеження прав військовослужбовців, якщо існує реальна загроза боєздатності збройних сил, оскільки належне функціонування армії навряд чи можливо уявити без правових норм, покликаних попереджати її підрив військовослужбовцями. Суд, однак, уточнив, що національні органи влади не можуть посилатися на такі норми для позбавлення сенсу здійснення окремими членами збройних сил свого права на повагу їхнього сімейного або особистого життя, яке може бути застосовано до військовослужбовців в такій же мірі, як і до інших осіб, які перебувають під юрисдикцією держави.

Європейський Суд вважає, що потрібні дуже вагомі причини для обгрунтування відмінності в зверненні між військовослужбовцями-чоловіками і військовослужбовцями- жінками в цій особливо важливій сфері сімейного життя, що стосується відносин батьків зі своїми новонародженими дітьми.

Враховуючи наведене, суд вважає достатньою правовою підставою наявність дії особливого періоду та проведення АТО та Операції об`єднаних сил (ООС) на території Донецької та Луганської областей для введення обмежень, пов`язаних з наданням соціальних відпусток військовослужбовцям-чоловікам на час дії особливого періоду та проведення АТО, Операції об`єднаних сил (ООС), оскільки вказані заходи безпосередньо впливають на інтереси національної та громадської безпеки.

Крім того, можливість надання позивачу відпустки по догляду за дитиною в контексті даних правовідносин, з метою не допущення різного ставлення та дискримінації інших військовослужбовців, означатиме можливість надання їм відпусток, щодо яких, нормами частини 19 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», встановлено обмеження.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до 634 Головного військового представництва Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач виконав покладений на нього вище зазначеною нормою обов`язок.

Судові витрати, які підлягають розподілу у відповідності з положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до 634 Головного військового представництва Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко