Справа № 300/1508/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 300/1508/21 пров. № А/857/21553/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року у справі №300/1508/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій,-

суддя в 1-й інстанції Біньковська Н.В.,

час ухвалення рішення 22.10.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шевченко Н.П., звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення №1028 від 15 червня 2020 року про відмову у призначенні пенсії; зобов`язати призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 06 липня 2020 року - з наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням періоду з 08 грудня 1998 року по 30 грудня 1998 року до стажу роботи за Списком №1, а періодів: з 28 липня 1996 року по 02 липня 1996 року, з 01 січня 2005 року по 31 травня 2005 року, з 28 квітня 2012 року по 30 квітня 2012 року, з 17 листопада 2015 року по 30 листопада 2015 року, з 19 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року до страхового стажу роботи.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №1028 від 15 червня 2020 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 06 липня 2020 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до стажу роботи за Списком №1 період роботи з 08 грудня 1998 року по 30 грудня 1998 року у ВАТ «Оріана» та до страхового стажу періоди роботи з 01 січня 2005 року по 31 травня 2005 року, з 28 квітня 2012 року по 30 квітня 2012 року, з 17 листопада 2015 року по 30 листопада 2015 року, з 19 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року у КП «Водотеплосервіс». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку в частині відмовлених позовних вимог, а саме: щодо зобов`язання відповідача щодо зарахування до її стажу періоду роботи з 28 липня 1996 року по 02 листопада 1996 року у кооперативі «Діброва». Вважає, що оскаржуване рішення в цій частині прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача є трудова книжка. Зазначає, що роботодавець переставив місцями цифри «28» і «7» у графах число та місяць дати прийняття на роботу. Звертає увагу, що обов`язок перевірки правильності поданих документів, надання необхідних бланків, а також допомоги в одержанні відсутніх документів для призначення пенсії лежить на територіальних органах ПФУ, а не на особі, яка звертається за призначенням пенсії. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким позов задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №1028 від 15 червня 2020 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У рішенні зазначено, що згідно з наданими документами страховий стаж ОСОБА_1 становить 33 роки, в тому числі, стаж роботи за Списком №1 - 5 років 1 місяць 4 дні, а також із посиланням на статтю 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» наведено умови набуття права на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, жінки, які народилися у період з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року - після досягнення 47 років і при стажі роботи, зокрема, в період звернення з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 - не менше 18 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах (а.с.33).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо. При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №1, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до вказаного Порядку, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць. Отже, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, а в подальшому така була проведена, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону № 1788-XII. При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці. Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для зарахування періоду роботи позивача з 08 грудня 1998 року по 30 грудня 1998 року до пільгового стажу у зв`язку із відсутністю відомостей про результати проведеної атестації робочого місця є безпідставними. Крім того, відсутність в індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації щодо сплати страхових внесків страхувальником у періоди роботи позивача з 01 січня 2005 року по 31 травня 2005 року, з 28 квітня 2012 року по 30 квітня 2012 року, з 17 листопада 2015 року по 30 листопада 2015 року, з 19 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року не є підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивача періодів її роботи, крім того, позивач не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача зарахувати вищевказані періоди до страхового стажу ОСОБА_1 та призначити їй пенсію з 06 липня 2020 року. Разом з тим, у зв`язку з неточним записом у трудовій книжці щодо періоду роботи позивача з 28 липня 1996 року по 02 листопада 1996 року та не надання підтверджуючих документів на підтвердження цих обставин позовні вимоги щодо зарахування до страхового стажу цього періоду роботи задоволенню не підлягають.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Колегія суддів зазначає, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити зарахування до страхового стажу періоду роботи з 28 липня 1996 року по 02 листопада 1996 року.

Таким чином, з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено.

Ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таке ж положення міститься у п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Тобто, прийняття на підтвердження стажу роботи, зокрема, довідок, застосовується тільки в тому випадку, коли відсутня трудова книжка, або відсутні відповідні записи чи містяться неправильні чи неточні записи в трудовій книжці про роботу особи на підприємстві.

У відповідності до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29 липня 1993 року трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Як вбачається зі змісту трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 21 червня 1990 року, ОСОБА_1 у спірний період: 07.28.1996 - прийнята на роботу маляром-штукатуром 4 розряду, тимчасово, на час договору, на підставі наказу №12 від 07.28.1996 (а.с.16 зворот) та 02.11.1996 звільнена у зв`язку із закінченням терміну трудового договору, на підставі наказу №18 від 02.11.1996 (а.с.17).

Колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції про те, що трудова книжка позивача містить неточний запис (тобто такий, який містить у собі помилку) дати прийняття позивача на роботу у кооператив «Діброва», а саме «07.28.1996», крім того підставою прийняття на роботу зазначено наказ від «07.28.1996», що позбавляє можливості встановити дату прийняття позивача на роботу, а тому у відповідача виник обґрунтований сумнів щодо достовірності вказаного запису і трудовій книжці позивача.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 не надано жодних документів, які б підтверджували її стаж роботи в кооперативі «Діброва» у спірний період, а тому суду не доведено неправомірність дій відповідача щодо незарахування до стажу позивача періоду роботи у вказаному кооперативі.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять документів за періоди роботи позивача з 28 липня 1996 року по 02 листопада 1996 року, а саме: довідок, виписок із наказів, особових рахунків, відомостей на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмового трудового договору і угоди з відмітками про його виконання, позивачем таких не надано, а судом не здобуто.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано жодних документів, які б підтверджували її стаж роботи в кооперативі «Діброва» у спірний період, тому вимога позивача про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу період роботи з 28 липня 1996 року по 02 листопада 1996 року задоволенню не підлягає, що не позбавляє позивача права, отримавши підтверджуючі її стаж роботи у кооперативі «Діброва» документи звернутись до органу пенсійного фонду із відповідною заявою.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення відповідача у зв`язку з неточним записом у трудовій книжці щодо незарахування періоду роботи позивача з 28 липня 1996 року по 02 листопада 1996 року та не надання підтверджуючих документів прийнято правомірно, а тому позовні вимоги щодо зарахування до страхового стажу цього періоду роботи задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що, оскільки рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року у справі №300/1508/21 в частині задоволених позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення №1028 від 15 червня 2020 року про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 06 липня 2020 року - з наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням періоду з 08 грудня 1998 року по 30 грудня 1998 року до стажу роботи за Списком №1 та періодів: з 01 січня 2005 року по 31 травня 2005 року, з 28 квітня 2012 року по 30 квітня 2012 року, з 17 листопада 2015 року по 30 листопада 2015 року, з 19 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року до страхового стажу роботи не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити зарахування до страхового стажу періоду роботи з 28 липня 1996 року по 02 листопада 1996 року, а також підставність позовних вимог в частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року у справі № 300/1508/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 15 лютого 2022 року.