Справа № 520/28406/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків
15.02.2022 р. справа №520/28406/21 Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом
ОСОБА_1
до Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки
провизнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:
Матеріали позову були одержані судом 29.12.2021р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 13.01.2022р. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 14.02.2021 р.
Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності з приводу ненадання статусу "Ветеран військової служби", видачі посвідчення, вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби"; 2) скасування п.8 протоколу №11 від 18.12.2020р.; 3) зобов`язання прийняти рішення про надання статусу "Ветеран військової служби", видачу посвідчення, вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби".
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що вчинена відмова є протиправною, адже умотивована хибним висновком про службу у Прикордонних військах КДБ СРСР та відсутність у зв`язку із цим відповідних обов`язків у установ Міністерства оборони України.
Відповідач, Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (далі за текстом - владний суб`єкт, ХОТЦ, орган управління), з поданим позовом не погодився, зазначивши, що заявник проходив військову службу у лавах Прикордонних військ КДБ СРСР, а не у лавах військових частин (установ) підпорядкування Міністерства оборони СРСР.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з 23.04.1979р. по 20.06.1981р. проходив дійсну військову службу за призовом у лавах Збройних Сил СРСР, у тому числі у складі військової частини НОМЕР_1 (що входила до структури Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР) брав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан; відповідно до довідки МСЕК № 131483 від 18.07.2016 заявнику була встановлена II група інвалідності з 01.07.2016р. до 01.07.2018р.; згідно з висновком експерта від 17.12.2009р. поранення, контузія та захворювання ОСОБА_1 пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії.
Указані обставини встановлені рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2019р. по справі №520/4050/19, а тому у силу положень ст. 78 КАС України не підлягають додатковому доказуванню у межах розгляду даної справи.
Довідкою обласної медико-соціальної експертної комісії №2 Комунального закладу охорони здоров`я «Обласний центр медико-соціальної експертизи» серії 12 ААА №686656 заявнику з 25.06.2018р. була установлена ІІ група інвалідності безстроково.
У копії військового квитка серії НОМЕР_2 графа №12 заповнена про те, що звільнення заявника з військової служби відбулось на виконання наказу Міністерства оборони СРСР №79 від 27.03.1981р.
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_3 від 26.06.2018р. заявник є інвалідом другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.
У цілях практичної реалізації наміру на набуття статусу ветерана військової служби та видачу відповідного посвідчення заявник подавав письмове звернення до терорганів системи Міністерства оборони України.
І хоча заявник не надав до суду жодних належних та допустимих доказів існування цього звернення, але оскільки відповідачем не спростовані обставини розгляду цього звернення на засіданні відповідної Комісії, то суд сприймає факт звернення як доведений.
18.12.2020р. згадане звернення заявника було вирішено на засіданні Комісії для розгляду питань, пов`язаних зі встановлення статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами Mіністерства оборони України та встановленням статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби із оформленням волевиявлення протоколом №11, пунктом 8 розділу І якого було фактично відмовлено заявникові у встановленні статусу ветерана військової служби та видачі відповідного посвідчення.
Доказів направлення означеного рішення суб`єкта владних повноважень безпосередньо на поштову адресу зацікавленої особи відповідачем - органом публічної адміністрації до суду не подано.
У якості мотиву вчинення відмови владний суб`єкт обрав обставини проходження заявником військової служби у лавах Прикордонних військ КДБ СРСР, а не у лавах військових частин (установ) підпорядкування Міністерства оборони СРСР.
Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу набуття громадянином правового статусу ветерана військової служби, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що до відносин, котрі склались на підставі установлених обставин, підлягають застосуванню наступні норми права.
Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.
У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України: особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій.
Згідно із положеннями ст.10 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.
Означений порядок передбачений Порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби" (затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 1601 від 30.08.1999р.; далі за текстом - Порядок №1601).
Так, відповідно до п. 1 Порядку № 1601), у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, посвідчення та нагрудні знаки "Ветеран військової служби" видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист".
Згідно із положеннями п.3 Порядку № 1601 підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби" є один з таких документів: - наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку; - довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; - посвідчення про нагородження медаллю "Ветеран Вооруженных Сил СССР".
Матеріалами справи встановлено, що заявником до тероргану системи Міністерства оборони України було надано достатній обсяг необхідних документів, зокрема: копію паспорта, копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, копію військового квитка, копію довідки МСЕК серії 1а ААА №686656, копію витягу Військово-лікарської комісії, копію довідки Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 21.01.2020р., копію довідки Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 16.03.2020р., копію посвідчення інваліда серії НОМЕР_3 .
У спірних правовідносинах органом публічної адміністрації не було висловлено жодних зауважень або застережень з приводу неповноти поданих документів чи недостовірності змісту поданих документів.
Як передбачено положеннями п. 4 Порядку № 1601, посвідчення та нагрудний знак "Ветеран військової служби" вручаються ветеранові військової служби або за його дорученням рідним чи іншим особам військовими комісаріатами та органами пенсійного забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, МВС, Управління державної охорони, Адміністрацією Держспецзв`язку за місцем проживання ветерана, за що одержувач посвідчення та нагрудного знака розписується у відповідному обліковому документі.
Відповідно до п.2.6 Інструкції з організації роботи із забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 937 від 31 грудня 2014 року на обласні військові комісаріати (ТЦКСП) покладаються, зокрема, керівництво та контроль за роботою районних військових комісаріатів (ТЦКСП) із забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, а також здійснення перевірок цієї роботи щодо дотримання ними вимог законодавства; розгляд заяв і скарг з питань забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, що надходять до військового комісаріату (ТЦКСП), а також прийом громадян, які звернулися з цих питань; організація та проведення роботи з роз`яснення особам, звільненим з військової служби, та членам їх сімей законодавства з питань забезпечення соціальними виплатами та пільг, установлених для них чинним законодавством, проведення відповідної інформаційної робот.
У свою чергу, згідно з п.11 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 389 від 03.06.2013, районні, об`єднані районні, міські, об`єднані міські військові комісаріати, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, видають в установленому порядку особам, які перебувають у запасі або відставці, посвідчення та інші документи на передбачені законодавством пільги.
Зазначена позиція суду узгоджується із правовими висновками постанови Верховного Суду від 17.10.2019р. по справі № 1340/4376/18.
Отже, у спірних правовідносинах владні управлінські функції теороганів системи Міністерства оборони України розмежовані таким чином, що обласні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки в особі відповідних комісій уповноважені на прийняття рішення про видачу посвідчення «Ветеран військової служби», а районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки уповноважені на практичну реалізацію означеного вище управлінського волевиявлення у спосіб оформлення та фізичної видачі посвідчення «Ветеран військової служби».
Стосовно використаного органом публічної адміністрації мотиву для вчинення відмови суд зазначає, що відповідно до ст.4 Закону СРСР «Про всеобщей воинской обязанности" від 12.10.1967р. Прикордонні війська КДБ СРСР вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР в період з 01.09.1939р.-21.03.1989р.
Оскільки війська служба заявника за призовом мала місце поза межами Української Радянської Соціалістичної Республіки, то Державна прикордонна служба України як фактичний правонаступник управлінських функцій та правоохоронних і військових завдань відповідного прикордонного округу Союзу Радянських Соціалістичних Республік жодного юридичного стосунку до функціонування Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР не має.
Так, згідно з пунктом 1 Указу Верховної ради України від 30 серпня 1991 року №1464 - XII, всі дислоковані на території республіки (УРСР) військові частини прикордонних військ СРСР та їх органи управління з озброєнням і матеріально-технічною базою переведені у відання України.
Приписами п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.01.1992р. №3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України» встановлено, що Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником лише колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.
Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли питання соціального забезпечення особи - військовослужбовця часів існування СРСР мають належати до відання Міністерства оборони України як фактичного правонаступника управлінських функцій Міністерства оборони СРСР.
До того ж суд звертає увагу на ту обставину, що і призов заявника на строкову військову службу, і звільнення заявника з військової служби відбувалися саме на підставі наказів Міністерства оборони колишнього СРСР, після чого заявник перебував на військовому обліку у відповідному військовому комісаріаті Міністерства оборони України, що підтверджується копією приєднаного до справи військового квитка.
Причинний зв`язок поранення, отриманого під час виконання обов`язків військової служби в період перебування в ДРА (Демократичній Республіці Афганістан), встановлено відносно заявника саме Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України, що також підтверджує відсутність будь-яких взаємних прав і обов`язків між позивачем та Державною прикордонною службою України.
Окремо, суд також бере до уваги правовий висновок постанови Верховного Суду від 24.04.2019р. по справі №754/5986/16-а, який полягає у наступному: «Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 , що входила до складу Прикордонних військ КДБ СРСР. В період з 1987 року по 1989 рік та в період з 21.10.1987 по 15.02.1989 був учасником бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан відповідно до довідки Деснянського районного у м. Києві Військового комісаріату від 02.06.2015 та копії військового квитка. … Оскільки позивач проходив службу саме у Збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому утриманні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, перебував на обліку в органах Міністерства оборони України, колегія суддів вважає, що обов`язком Міністерства оборони України в даних правовідносинах є призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які отримали інвалідність внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії у розмірі, встановленому ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»
З огляду на викладені вище міркування на імперативні приписи ч.5 ст.242 КАС України, суд вважає, що оскільки заявник проходив дійсну строкову військову службу за призовом у той час існування колишнього Союзу РСР, коли Прикордонні війська входили до складу Збройних Сил СРСР, то беззаперечним поза розумним сумнівом повноваженням на видачу заявнику, за наявності відповідних підстав, посвідчення та нагрудний знак "Ветеран військової служби", є саме військовий комісаріат, а тому покладені в основу спірного протоколу доводи належить визнати неспроможними.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. по справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України при винесенні рішення за письмовим зверненням громадянина про надання статусу ветерана військової служби, що зумовлює наявність підстав для його скасування в частині, що стосується заявника.
Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.
Зміст рішення владного суб`єкта розтлумачено законодавцем у положеннях п.п. 18 і 19 ч.1 ст.4 КАС України.
Окрім того, суд вважає за можливе у порядку ч.6 ст.7 КАС України застосувати до спірних правовідносин загальні визначення змісту рішення, дії та бездіяльності владного суб`єкта, котрі наведені у п.п.1, 2 і 3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України та згідно з якими рішення владного суб`єкта - це письмовий акт, дія владного суб`єкта - це вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, бездіяльність владного суб`єкта - це невиконання обов`язку.
Відмова ж владного суб`єкта як різновид форми реалізації адміністративного волевиявлення (управлінської функції) може бути втілена як у рішенні владного суб`єкта, так і в дії владного суб`єкта, котра має певну документальну фіксацію.
У спірному випадку при розгляді звернення заявника вчинене владним суб`єктом управлінське діяння (розгляд по суті звернення позивача із вчиненням волевиявлення, оформленого письмово) мало активний характер та було втілено у відмові.
Ці обставини виключають можливість кваліфікації форми правової поведінки адміністративного органу як бездіяльності, що зумовлює залишення позову у даній частині вимог без задоволення.
Продовжуючи розгляд справи в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання заявнику статусу ветерана військової служби та видачі посвідчення, суд зазначає, що з системного аналізу положень ч.1 ст.2 та ч.2 ст.2 КАС України в кореспонденції з приписами ст.6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, вбачається, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.
Тому, не заперечуючи наявності у владного суб`єкта дискреційних повноважень у спірних правовідносинах та не обмежуючи обсягу адміністративного розсуду владного суб`єкта, суд вважає за необхідне обтяжити відповідача обов`язком надати заявнику статус ветерана військової служби із видачею посвідчення із врученням нагрудного знака "Ветеран військової служби" у відповідності з Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" та Порядком видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби", позаяк у даному конкретному випадку об`єктивно не може існувати будь-яких інших юридично значимих факторів у якості перешкод чи перепон для набуття особою такого статусу.
Розглядаючи справу, суд вважає, що положення ст. 382 КАС України в частині обтяження учасника справи обов`язком подати звіт про виконання рішення суду (безвідносно до події одержання позивачем виконавчого листа та стану виконавчого провадження) не повністю узгоджуються з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», який за загальним правилом вимагає одержання позивачем виконавчого листа та подання цього документа до державного виконавця (приватного виконавця).
Тому випадок застосування судом згаданого вище правового механізму слід вважати виключенням із загального правила, котрий повинен мати вагомі причини.
Судом з матеріалів справи існування таких причини не виявлено.
При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"),
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у достатньому поза розумним сумнівом обсязі виклав власні міркування та мотиви з приводу тлумачення змісту норм права, оцінки обставин спору та доводів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Стосовно доводу відповідача про звернення заявника до суду поза межами строку згідно з ч.2 ст.122 КАС України, суд відмічає, що за положеннями ст.ст.121-123 КАС України та у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2021р. у справі №9901/267/21 (де указано, що незнання особи про порушення права через байдужість до власних прав або небажання дізнатися про порушення власних прав та інтересів) з огляду характер зносин у спірних правовідносинах (котрий полягає у тому, що зацікавлена особа звертається безпосередньо до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки; районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки спрямовує матеріали звернення до обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки; обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки вчиняє управлінське волевиявлення за матеріалами звернення зацікавленої приватної особи і сповіщає про прийняте рішення районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки; районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки доводить прийняте рішення до відома зацікавленої приватної особи) та відсутність правових підстав для прийняття приватною особою безпосередньої участі у вирішенні питання за матеріалами власного звернення, неподання відповідачем - органом публічної адміністрації достовірних та достатніх доказів направлення сповіщення про прийняте рішення на адресу громадянина, а також достовірних та достатніх доказів ухилення громадянина від отримання поштової кореспонденції зумовлює висновок про відсутність підстав для визнання строку на звернення до суду пропущеним.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
вирішив:
Клопотання відповідача про залишення позову без розгляду - залишити без задоволення.
Позов - задовольнити частково.
Визнати протиправним і скасувати рішення Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки у формі пункту 8 протоколу №11 від 18.12.2020р. Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами Міністерства оборони України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби в частині, що стосується ОСОБА_1 .
Зобов`язати Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки вирішити заяву ОСОБА_1 з приводу надання статусу ветерана військової служби із видачею посвідчення і врученням нагрудного знака "Ветеран військової служби" шляхом надання ОСОБА_1 статусу ветерана військової служби із видачею посвідчення і врученням нагрудного знака "Ветеран військової служби" у відповідності з Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" та Порядком видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999р. №1601.
Позов у решті вимог - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.
Суддя А.В. Сліденко