Справа № 420/5772/21
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2022-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5772/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 31.03.2021 року №51 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що 11 березня 2021 р. він звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Заяву обгрунтовував тим, що за віросповіданням він є християнином, а в місцевості, де він проживав у Нігерії (м.Кадуна), переважає мусульманське суспільство. Позивач зазначив, що в Нігерії відбувається конфлікт між мусульманами і християнами, а тому від побоюється за своє життя у разі повернення на батьківщину, вважає, що може бути підданий насильству та нелюдському поводженню з боку мусульман.

Також позивач посилається у позові на переслідування з боку бойовиків угруповання «БОко Харам» та представників етнічної групи фулані.

02.04.2021 р. позивач отримав повідомлення №5/1-377 від 31.03.2021 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №51 від 31.03.2021 р., у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви через необґрунтованість історії переслідування в країні громадської належності, а також через відсутність у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Позивач вважає рішення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Ухвалою від 14.04.2021 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

У підготовчому засіданні 08.06.2021 року суд продовжив строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Ухвалою від 28.09.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Через відсутність відомостей про належне повідомлення позивача про дату, час і місце розгляду справи судові засідання у справі неодноразово відкладалися для повторного належного виклику позивача до суду.

У судове засідання, призначене на 24.11.2021 року на 14 год. 30 хв., сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Позивач про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача 01.11.2021 року подав заяву про розгляд справи без участі представника відповідача.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про можливість продовження розгляду справи по суті за відсутності осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у порядку письмового провадження.

У підготовчому засіданні 28.09.2021 року позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 28.09.2021 року проти задоволення позову заперечував, вважав його необґрунтованим.

05.05.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених у заяві-анкеті ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Перевіркою Головного управління ДМС України в Одеській області підтверджено також відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту, через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

За результатами аналізу матеріалів особової справи ОСОБА_1 було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім цього, отримані пояснення позивача містять неточності, та наявні елементи зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2021OD0046 (а.с. 60-229, т. 1), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Нігерії, уродженцем штату Імо, м. Оверрі, район Іхіадванекеде, за національністю ібо, за віросповіданням християнин (п`ятдесятник).

За матеріалами особової справи встановлено, що позивач вибув з Нігерії 25.02.2016 року легально авіасполученням Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Бориспіль (Україна). 26.02.2016 року прибув до України.

11 березня 2021 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області (а.с. 73-75, т. 1), а 18.03.2021 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 114-119, т. 1).

Заяву про звернення за захистом позивач обгрунтовував тим, що за віросповіданням він є християнином, а в місцевості, де він проживав у Нігерії (м.Кадуна), переважає мусульманське суспільство. Позивач зазначив, що в Нігерії відбувається конфлікт між мусульманами і християнами, а тому від побоюється за своє життя у разі повернення на батьківщину, вважає, що може бути підданий насильству та нелюдському поводженню з боку мусульман.

За результатами розгляду заяви та особової справи №2021OD0046 громадянина Нігерії ОСОБА_1 з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2021OD0046 щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 202-226, т. 1).

Наказом заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №51 від 31.03.2021 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", відповідно до п.п. 4, 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. 4.3, 4.4 Правил (затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649), беручи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області, стосовно матеріалів особової справи позивача №2021OD0046 - відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 201, т. 1).

02.04.2021 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-377 від 31.03.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі наказу заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №51 від 31.03.2021 року (а.с. 227-229, т. 1).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі за текстом - Закон № 3671-VI) встановлено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За приписами частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з особової справи позивача, за результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що клопотання є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Зазначене підтверджується наступними фактами.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, відсутні факти обгрунтованих переслідувань останнього в країні громадянської належності за конвенційними ознаками, а саме: за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (арк. 5 анкетування від 18.03.2021, арк. 7 співбесіди від 10.03.2021).

Крім того, відсутні факти обгрунтованих переслідувань та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, яке було пов`язано з расовою або національною належністю чи політичними поглядами (арк. 7 анкетування від 23.02.2021).

Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Одеській області відбулось 11.03.2021, після відрахування з ВНЗ, втрати зв`язку із близькими родичами, розірвання шлюбу.

Суд погоджується з доводами відповідача, що звернення позивача за захистом відбулося з метою легалізації на території України, враховуючи тривалий період перебування в Україні (з 2016 року), та звернення за захистом лише у 2021 році.

Позивач не звертався за міжнародним захистом протягом усього періоду навчання у ВНЗ через документування посвідкою на тимчасове проживання, мав статус студента та легально перебував в Україні (арк. 6 співбесіди від 31.03.2021).

Також з матеріалів особової справи позивача вбачається, що позивач безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2016 році до України. У той же час, елемент легального виїзду з Нігерії до України з використанням паспортного документу для виїзду за кордон та безперешкодного отримання української візи вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади країни громадянської належності. Позивач через фірму-посередника звертався до Посольства України в Нігерії та безперешкодно отримав візу саме для навчання в Україні (арк. 4 співбесіди від 24.03.2021).

Вищезазначене свідчить про відсутність жодних утисків, переслідувань з боку державних органів та можливість і бажання користуватися захистом країни громадянської належності (арк. 4, 6 співбесіди від 24.03.2021, арк. 1 співбесіди від 31.03.2021).

Позивач не відмовляється від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки він безперешкодно оформив на території України у дипломатичному представництві Нігерії паспортний документ (дата видачi 07.11.2019, дійсний до 06.11.2021), що додатково свiдчить про відсутність жодних проблем та дискримінації при зверненнi до державних установ країни громадянської належностi та можливість реалізації своїх прав та свобод (арк. 2 співбесіди від 31.03.2021).

Вищезазначені елементи однозначно вказують на відсутність будь-якої загрози дискримінації, утисків або переслідування позивача у випадку повернення до країни громадянської належності.

У матеріалах особової справи відсутня інформація щодо переслідувань позивача з боку державних або недержавних суб`єктів на території Нігерії (арк. 7 співбесіди від 24.03.2021). Нi його самого, анi членів родини ніколи не затримували та не заарештовували у країні громадянської належності, не викрадали.

Уснi твердження позивача з приводу арешту його батька у 2010 році через виникнення непорозуміння з правоохоронними органами не доводять факт переслідування, оскільки того ж дня батька відпустили, та відсутнi жодні обвинувачення на його адресу (арк. 7 співбесіди від 24.03.2021).

Основоположні права та свободи позивача на Батьківщині порушені не були. Відповідно до Керiвництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця вiд 01.12.2013 клопотання з приводу міжнародного захисту найчастіше пов`язані із дискримінацією. Хоча дискримінація заборонена мiжнародним законодавством з прав людини, далеко не всяка дискримінація досягає рiвня, достатнього для надання особі статусу біженця.

З матеріалів особової справи випливає, що позивач не був жодним чином обмежений в отриманні освіти, медичної допомоги, працевлаштуванні, сповідуванні власної релігії, свободi слова, вільному пересуванні у країні громадянської належності, що додатково підтверджує вiдсутнiсть дискримінації щодо нього на території країни громадянської належності та передбачає можливість добровільного повернення (арк. 7 співбесіди від 24.03.2021, арк. 7 співбесіди від 31.03.2021).

Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, уснi твердження останнього з приводу неможливості отримання вищої освіти на території Нігерії у зв`язку із нестабільною безпековою ситуацією є необгрунтованими через факт отримання ним повної середньої освіти у навчальних закладах Мodel nursery and Primary school протягом 1999-2004 pp., Kings college Chokonese протягом 2004-2010 рр. у штаті Імо, крім цього протягом 2010-2011 рр. вiн займався підготовкою до вступу у ВНЗ у м. Калабар (штат Крос-Рiвер), яке знаходиться на південному сході Нігерії (арк. 4, 5 співбесіди від 24.03.2021).

Суд зазначає, що елемент відсутності зв`язку позивача із близькими родичами, які залишилися проживати на території Нігерії, вказує на особисті причини небажання добровільного повернення та не має відношення до переслідувань за конвенційними ознаками біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (арк. 4 співбесіди від 24.03.2021).

Суд бере до уваги висновки відповідача, що надані позивачем роздруківки ІКП дійсно мають відношення до подій у межах Кадуна, але разом з тим, зазначена інформація стосується періоду 2018-2020 років.

У цих конфліктах релігійні чинники переплітаються з соціально-економічними та етнічними. Надані позивачем матеріали ІКП не мають жодного відношення до повідомленої ним історії переслідування.

На момент виїзду з Нiгерiї до України в 2016 році всi близькі родичі позивача проживали у штаті Кадуна, батько працював пастором, а матiр секретарем у закладі освіти, що свідчить про відсутність дискримінаційного ставлення (арк. 6 співбесіди від 24.03.2021).

У позивача не виникало жодних проблем або перешкод, пов`язаних із сповідуванням релігії, він міг вільно вiдвiдувати церкву, не маючи при цьому жодних проблем. Крім того, позивач зазначив, що кожен у Нігерії має право вільно сповідувати свою релігію (арк. 5 співбесіди від 31.03.2021), що підтверджується актуальною ІКП.

Позивач не зміг пояснити належним чином, що заважає йому добровільно повернутися до iнших регіонів Нігерії, зокрема, Енугу, Анамбара, Ебоні, Імо, Абія, Дельта, Ріверс, мотивуючи це неможливістю там знайти роботу, відсутність проживання знайомих, крім того, рiвень безробіття у Нігерії значно вищий аніж в Україні, де він має роботу, винаймає житло, оплачує продукти та одяг у магазинах (арк. 3 співбесіди від 31.03.2021).

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, до ГУ ДМС України в Одеській області надійшов лист від Посольства України у Федеративній Республіці Нігерія від 16.03.2021 №61611/17-500-16432, щодо оформлення вiзи, де наявнi матерiали, що стали підставою отримання вiзи серії НОМЕР_1 , в якому серед даних були зазначенi мiсце проживання позивача та його електронна адреса, дійсно позивач проживав на території Асамблеї Бога, церква Амумара, але не в штаті Калуна, про який вiн зазначав під час проведення усіх інтерв`ю, а в штатi Iмо, що свідчить про зловживання ним процедурою міжнародного захисту.

Крім того, у документах щодо фінансового забезпечення, рахунок його батька був відкритий також в фінансовій установi Ahaizu Mbaise, штат Iмo та у всiх iнших документах, враховуючи ID-карту батька, вказаний штат Iмо.

Отже, у суду виникають обгрунтовані сумніви щодо того, що позивач дійсно проживав у Нігерії до виїзду з країни в штаті Кадуна

Крім того, варто зазначити, що позивач чітко повідомив, що у випадку документування його посвідкою на тимчасове або ж постійне проживання в Україні, він би не звернувся за міжнародним захистом, що додатково свідчить про бажання легалізації на території України (арк. 6 співбесіди від 31.03.2021).

Щодо переслідувань позивача через етнічне походження представниками племені фулані суд зауважує, що позивачем не наведено жодного факту переслідування його за цією ознакою в країні ггромадянської належності.

Слід звернути увагу, що позивач не вказав обгрунтованої причини побоювань повернення через дiяльнiсть угрупування Боко Харам на Батьківщині, висловлюючи лише припущення, що його можуть вбити через те, що він невезучий (арк. 6 співбесіди від 31.03.2021).

Щодо побоювань діяльності терористичної організації "Боко-Харам". Терористичне угрупування "Боко Харам" діє на північному сході та північному заході країни. Основним напрямком діяльності якої є північно-східна Нігерія, зокрема, штати Борно, Адамава і Юбе, де вона контролює приблизно 20 міст. Слід зазначити, що за ІКП, на теперішній час більшість території півночі Нігерії звільнено армією Нігерії від бойовиків "Боко Харам".

За актуальною ІКП спостерігається, що нігерійські військові за сприяння Беніну, Камеруну, Чаду та Нігеру витіснили Боко Харам iз кiлькох провінцій на північному сходi Нігерії та кiлькiсть загиблих вiд дiяльностi вищезазначеного угрупування різко впала, починаючи з 2014 року (https://www.cfr.org/global-conflict-tracker/conflict/boko-haram-nigeria).

Також відповідно до iнформацiї по країні походження Президент Нігерії стверджує, що десятирічний режим Боко Харам переможений, на даний момент країна зіштовхується з сумішшю залишків Боко Харам, злочинців, які переховуються від правосуддя (https://thedefensepost.com/2019/07/31/nigeria-boko-haram-defeated-iswap/).

Відповідно до повідомлення Кенійського видання «NATION» від 09.03.2021 року, тобто у період звернення позивача за захистом, понад 5000 нігерійських біженців повертаються додому після початку репатріації (https://nation.africa/kenya/news/africa/over-5-000-nigerian-refugees-head-home-as-repatriation-starts-3316600).

Відповідно до керівництва Європейського офісу з питань надання притулку (EASO) за країною Нігерія від 2018 року повідомлено, що у грудні 2015 року президент Бухарі оголосив, що Боко Харам зазнав технічної поразки, а в сiчнi 2018 року Бухарі наполягав, що Боко Харам переможений, хоча і визнав існування розрізнених нападів (https://www.refworld.org.rw/egibin/texis/ytx/rwmain?page=search&docid=5d94a1777&eskip=0qery=%D0%9D%D0%B8%D0%B3%D0%B5%D1%80%D0%B8%D1%8F&searchin-title&sort=date).

Крім того, суд зауважує, що наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року статті 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Подібна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, у постанові від 05.04.2018 по справі № 815/170/17 та у постанові від 05.12.2019 у справі № 520/2352/19.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Враховуючи зміст повідомлених заявником побоювань, їх недоведеність та необґрунтованість, відсутні також підстави вважати його як особу, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, частиною першою статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до встановлених судом обставин вбачається, що заявник раніше не проходив процедуру набуття міжнародного захисту, а звернувся за захистом в Україні у березні 2021 року, хоча виїхав за межі країни громадянської належності ще у 2016 році.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме: за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що, в свою чергу, не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п.1 ч.1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 31.03.2021 №51 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, актуальної інформації по країні походження позивача.

Наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 31.03.2021 №51 року прийнято: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Таким чином, оскаржуваний наказ відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України.

Решта доводів та заперечень позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач довід суду правомірність оскаржуваного наказу, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню, і у позові йому слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 31.03.2021 №51 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; та зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В.Андрухів