Справа № 420/23573/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання внести зміни до митної декларації, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Одеської митниці у наданні дозволу на внесення змін до митної декларації UА500500/2020/229457, оформленої 24.04.2020 р.;

зобов`язати Одеську митницю повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.08.2021 щодо надання дозволу на внесення змін до митної декларації №UА500500/2020/229457, оформленої 24.04.2020 р.;

стягнути з Одеської митниці на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

На виконання рішення суду, 11.08.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/229457, оформленої 24.04.2020, на підставі якої автомобіль випущено у вільний обіг на територію України, в частині зміни коду товару та перерахунку митних платежів, які підлягають поверненню.

Відповідач не надав відповідь на вказану заяву, у зв`язку з чим, представник позивача, 10.09.2021 подав скаргу через особистий кабінет скарг Державної митної служби.

15.09.2021 Відповідач в електронному вигляді надав відмову у проведенні коригування, посилаючись на подання апеляційної скарги на вказане судове рішення.

Вказана відповідь (відписка) необґрунтована, адже вказане рішення суду вступило у законну силу ще 30.04.2021 і цілком закономірно, що 21.09.2021 П`ятий апеляційний адміністративний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за скаргою відповідача.

Станом на 19.11.2021 відповідач так і не надав аркуш коригування. Отже, бездіяльність відповідача є протиправною.

Щодо процедури внесення змін до митної декларації.

Відповідно до підпункту 46.1. ст. 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок, звіт - документ, що подається платником податків контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов`язань.

Згідно ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України визначено, що митна декларація - це заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури; митне оформлення - це виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

За приписами ч. 1, 3 ст. 257 Митного кодексу України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 Митного кодексу України під^Митною декларацією, заповненою у звичайному порядку, розуміється митна декларація, "що містить обсяг відомостей (даних), достатній для завершення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення у заявлений митний режим.

Законодавцем встановлено, що платник податків може самостійно виправити помилки, що містяться у раніше поданій податковій (митній) декларації.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 269 Митного кодексу України за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів відомості, зазначені в митній декларації, можуть бути змінені або митна декларація може бути відкликана. У разі відмови у наданні такого дозволу орган доходів і зборів зобов`язаний невідкладно, письмово або в електронному вигляді, повідомити декларанта про причини і підстави такої відмови. Внесення змін до митної декларації, прийнятої органом доходів і зборів, допускається до моменту завершення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до заявленого митного режиму, а також протягом трьох років з дня завершення їх митного оформлення. Зміни повинні стосуватись лише товарів, транспортних засобів комерційного призначення, зазначених у митній декларації.

За змістом ч.7 ст. 269 Митного кодексу України порядок внесення змін до митних декларацій, їх відкликання та визнання недійсними визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. ст. 257, 260 та 269 Митного кодексу України та підпункту 195.1.1 пункту 195.1 ст. 195, пункту 200.8 ст. 200 Податкового кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 р. № 450 затверджено Положення про митні декларації.

Внесення змін до митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа шляхом оформлення аркуша коригування здійснюється в порядку, що встановлюється Мінфіном. Після оформлення аркуша коригування його електронний примірник засвідчується електронним цифровим підписом посадової особи митного органу, вноситься до локальних баз даних митного органу і Єдиної автоматизованої інформаційної системи митних органів України посадовою особою митного органу, що його оформила, та передається спеціалізованим митним органом до відповідного органу державної податкової служби згідно з пунктом 32 цього Положення.

Оформлений митним органом аркуш коригування є невід`ємною частиною відповідної митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа.

Аркуш коригування заповнюється та оформлюється митним органом у разі необхідності виправлення відомостей, пов`язаних з доплатою або поверненням митних платежів, у тому числі у зв`язку із скасуванням рішення митного органу;

Тобто, аркуш коригування заповнюється та оформлюється, зокрема, при необхідності виправлення відомостей, пов`язаних з доплатою або поверненням митних платежів, у тому числі у зв`язку із скасуванням рішення митного органу.

Порядок оформлення аркуша коригування затверджено наказом Міністерства фінансів України від 06.11.2012 № 1145.

Пунктом 3 цього Порядку встановлено, що Аркуш коригування складається у випадках,, визначених п. 37 Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450, посадовою особою митного органу, яким здійснювався випуск товарів за митною декларацією, у строк, що не перевищує 10 робочих днів з дня надходження до митного органу інформації про доплату (повернення) сум митних платежів або реєстрації заяви декларанта (уповноваженої особи) у митному органі.

Пунктом 12 визначено порядок заповнення аркуша коригування у випадку доплати або повернення митних платежів та штрафних санкцій.

У свою чергу, рішенням Одеського окружного адміністративного суду №420/10536/20 від 30.03.2021 визнано протиправним та скасовано, як рішення про відмову у митному оформленні автомобіля позивача, а також рішення про визначення (зміну) коду товару.

Відповідно Відповідач зобов`язаний був внести зміни до митної декларації, зазначивши код УКТ ЗЕД та здійснивши відповідно до нього перерахунок митних платежів.

Щодо способу захисту

Обираючи спосіб захисту свого порушеного права позивач звертає увагу суду на постанову Верховного суду від 11.02.2021 по справі № 810/1544/17 щодо спору з приводу застосування ст.269 МК України.

Зокрема по вказаній справі № 810/1544/17 судами всіх трьох інстанцій були задоволенні позовні вимоги у такому вигляді: 1) визнати протиправною та скасувати відмову в наданні дозволу на внесення змін до митних декларацій; 2) зобов`язати митницю здійснити внесення змін до митних декларацій; 3) зобов`язати митницю протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили подати до суду звіт про його виконання.

Аналогічним чином Позивач сформулював свої вимоги до Відповідача у даній заяви, оскільки він вже вдруге звертається до суду для захисту своїх прав.

Також прошу врахувати правовий висновок Верховний Суду по справі № 809/984/18 від 23.11.2020 «до моменту завершення митного оформлення товарів, а також протягом трьох років з дня завершення їх митного оформлення декларант має право вносити зміни до митної декларації, а відмова митного органу у їх внесенні з тих підстав, що це стосується перерахунку митних платежів є протиправною. Вирішення питання перерахунку митних платежів є наслідком наявності або відсутності підстав для внесення таких змін. Відтак, при отриманні звернення декларанта або уповноваженої ним особи про внесення змін до митної декларації, митний орган може відмовити у внесені таких змін лише у разі відсутності законних підстав для їх внесення. Приписи пункту 37 Положення 450 не суперечать нормам статті 269 МК України, а визначають лише порядок внесення таких змін, в тому числі у разі необхідності повернення декларанту митних платежів».

Щодо моральної шкоди

Внаслідок незаконної зміни коду УКТ ЗЕД та відмови у митному оформленні ввезеного автомобілю, позивачу довелось повторно звертатися з митною декларацією та вказувати код товару, визначений Відповідачем та сплатити "більше митних платежів .

Внаслідок незаконних дій та рішень Відповідача, Позивачу довелось вдруге звертися до адвоката та суду задля захисту своїх прав, що зайняло у Позивача значний час та призвело до значних душевних переживань, незручностей та розчарування у роботі Одеської митниці Держмитслужби, яка не враховує висновки судових експертів та правові висновки Верховного суду щодо класифікації автомобілю Chevrolet Volt та умисно не виконує рішення суду, надаючи безпідставні відмови та «відписки».

Дії (бездіяльність) Відповідача підірвали віру Позивача у прозорість діяльності Одеської митниці як державного органу та викликали лише розчарування, обурення та обґрунтовані підозри у корупції при митному оформленні.

Станом на 25.11.2021 порушення прав позивача тривають 1 рік 7 місяців, впродовж яких відповідач не вживає жодних заходів для їх поновлення.

Верховний суд неодноразово вказував на обов`язок суб`єкта владних повноважень компенсувати завдану громадянам моральну шкоду внаслідок своїх протиправних дій (бездіяльності).

Зокрема, Верховний суд визнав обґрунтованим стягнення 5000 грн. моральної шкоди з суб`єкта владних повноважень у п. 49,50-52,56-58 свої постанови від 10.04.2019 по справі №464/3789/11, із посиланням на практику ЄСПЛ (справа «Юрій Миколайович Іванов проти України» N40450/04 від 15.10.2009).

При цьому, у п. 57 вказаної постанови Верховний суд зазначив, що: «в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77КАС України)».

Аналогічна позиція щодо відшкодування моральної шкоди суб`єктом владних повноважень викладена Верховного суду у постановах від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а; від 24.03.2020 по справі №818/607/17 (п. 34, 35).

При цьому, згідно п. 36 та п. 38 постанови від 24.03.2020 по справі №818/607/17 Верховний суд: «Відповідач також належить до суб`єктів, які завдають шкоду, та характер спірних правовідносин свідчить, що права позивача порушені протиправною бездіяльністю відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. Отже, немає підстав для висновку про те, що з відповідача не можуть стягуватися кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди за заподіяну ним шкоду позивачу.

Велика Палата Верховного суду також неодноразово вказувала на обґрунтованість позовних вимог про стягнення з державного органу моральної шкоди за їх незаконні дії та рішення (наприклад п. 6.21, 6.23 постанови від 14.04.2020 по справі №925/1196/18; постанова від 08.04.2020 по справі №180/1560/16-а).

Щодо судових витрат

Сума судових витрат, які Позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складається з суми судового збору у розмірі 908 грн. та витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 3500 грн.

10.09.2021 між позивачем та адвокатом Романюком В.І. укладено договір про надання правничої допомогу №10/09/2021, відповідно до п. 3.1 якого Позивач сплачує адвокату Романюку В.І. гонорар у фіксованому розмірі 3500 грн. за правову допомогу по представництву його інтересів по адміністративній справі щодо оскарження бездіяльності Одеської митниці провести коригування митної декларації.

Згідно п. 3.2 договору у суму гонорару включаються повний юридичний супровід, а саме: консультація; правовий аналіз документів; аналіз судової практики; підготовка та подача позовної заяви з додатками; підготовка всіх процесуальних документів; участь в суді, у разі якщо справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження; подача апеляційної скарги, у разі відмови судом 1-ї інстанції у задоволені позовних вимог; звернення рішення до виконання; інші процесуальні дії, передбачені КАС України,

Згідно п. 3.4 зазначеного договору сторони домовились, що оплата гонорару здійснюється клієнтом в готівковій формі після набрання рішення законної сили, що узгоджується з приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 та ч. 7 ст. 139 КАС України та правовим висновком викладеним у постановах Верховного суду по справах № 300/3178/20 від 18.08.2021; № 280/2635/20 від 21.01.2021; № 813/481/18 від 26.06.2019, № 686/5064/20 від 29.10.2020, № 815/1479/18 від 02.10.2019.

Звертаю увагу суду, що розмір гонорару адвоката Романюка В.І. по даній справі визначений у фіксованому розмірі, який відповідає критеріям розумності та справедливості та не залежить від кількості витрачених годин та вчинених процесуальних дій.

19.11.2021 між позивачем та адвокатом підписано акт приймання-передачі наданих юридичних послуг.

Відповідно до правового висновку Верховного суду по справах № 826/2689/15 від 09.04.2019, № 817/1356/18 від 14.05.2019 та № 300/3178/20 від 18.08.2021: «чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів, що відповідачем не здійснено».

Згідно правового висновку Верховний Суд у справах №520/2915/19 від 21.08.2020; 25.10.2019. "метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі мас спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин".

При цьому, звертаю увагу суду, що Позивачу довелось вдруге звертатися до суду з позовом з метою поновлення своїх прав, що свідчить про злісний характер невиконання Відповідачем вимог Закону.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 30.11.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Відповідно ст.162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

18.01.2021 року за вхід. № 3696/22 через канцелярію суду за підписом представника відповідача М.Ю. Берікул надано відзив на адміністративний позов.

Відзив обґрунтовано наступним.

По перше, на підставі рішення Одеського окружного адміністративного від 30.03.2021 року у справі № 420/10536/20 звернувся до Одеської митниці із заявою про внесення змін до митної декларації № UА500500/2020/229457 оформленої 24.04.2020 року на підставі якої автомобіль позивача ( ОСОБА_1 ) було випущено у вільний обіг на територію України, в частині зміни до наступних граф митної декларації: 31 - вантажні місця та опис товару; 33 - код товару; 44 - додаткова інформація/ подані документи; 47-нарахуваня мита та митних платежів, В- платежі.

Представник позивача подав скаргу через особистий кабінет скарг Державної митної служби 10.09.2021 року.

Одеською митницею 15.09.2021 року надано відповідь в електронному вигляді, у якій відмовлено у внесенні вищезазначених змін, оскільки на рішення Одеського окружного адміністративного від 30.03.2021 року у справі № 420/10536/20 було подано апеляційну скаргу.

Одеською митницею до П`ятого апеляційного адміністративного суду подано апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду 23.07.2021 року.

21.09.2021 року П`ятим апеляційним адміністративним судом прийнято ухвалу про відмову у відкриті апеляційного провадження за скаргою Одеської митниці Держмитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду 23.07.2021 року у справі № 420/10536/20.

Таким чином на момент звернення гр. ОСОБА_1 із заявою про внесення змін до митної декларації № UА500500/2020/229457 оформленої 24.04.2020 року були відсутні законні підстави для її позитивного вирішення.

По друге, щодо відшкодування моральної шкоди.

За змістом ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болію та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахування інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Згідно частини 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Одеська митниця діяла відповідно до вимог законів та інших нормативно - правових актів України та не порушувала права та законні інтереси позивача, отже, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

30 березня 2021 року Одеським окружним адміністративним судом у справі №420/10536/20 прийнято рішення яким позов ОСОБА_1 задоволений.

Визнано протиправним та скасовано рішення про визначення коду товару №KTUA-2020 від 23.04.2020 щодо автомобіля Chevrolet Volt, 2016 р.в, VIN № НОМЕР_1 за поданою митною декларацією UA500500/2020/229122 від 23.04.2020 року.

Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного, призначення № UA500500/2020/00953 від 23.04.2020 року.

Стягнуто з Одеської митниці Держмитслужби за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681, 60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня, 60 копійок) грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривен 00 грн.).

Рішення набрало законної сили 21.09.2021 року.

11.08.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/229457, оформленої 24.04.2020 на підставі якої автомобіль випущено у вільний обіг на територію України, в частині зміни коду товару та перерахунку митних платежів, які підлягають поверненню.

Відповідач відповідь на вказану заяву не надав.

10.09.2021 р. представник позивача, подав скаргу через особистий кабінет скарг Державної митної служби.

15.09.2021 відповідач в електронному вигляді надав відмову у проведенні коригування, посилаючись на подання апеляційної скарги на вказане судове рішення.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч. 1 ст. 68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Конституція України (в редакції станом на 30.09.2016 року) містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір в даній справі виник у зв`язку із бездіяльністю Одеської митниці у наданні дозволу на внесення змін до митної декларації UА500500/2020/229457, оформленої 24.04.2020 р.

Відповідно до п. 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску. Митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов`язань.

Згідно п. 20 ч. 1 ст. 4 МК України митна декларація - заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи. Митна декларація та інші документи, подання яких митним органам передбачено цим Кодексом, оформлені на паперовому носії та у вигляді електронних документів, мають однакову юридичну силу.

Згідно ч. 1 ст. 258 МК України під митною декларацією, заповненою у звичайному порядку, розуміється митна декларація, що містить обсяг відомостей (даних), достатній для завершення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення у заявлений митний режим. Оформлення митним органом митної декларації, заповненої у звичайному порядку, є випуском товарів у заявлений митний режим.

Відповідно до ч. 1, 2, 7 ст. 269 МК України відповідно до положень цієї статті за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи та з дозволу митного органу відомості, зазначені в митній декларації, можуть бути змінені або митна декларація може бути відкликана. У разі відмови у наданні такого дозволу митний орган зобов`язаний невідкладно, письмово або в електронному вигляді, повідомити декларанта про причини і підстави такої відмови. Внесення змін до митної декларації, прийнятої митним органом, допускається до моменту завершення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до заявленого митного режиму, а також протягом трьох років з дня завершення їх митного оформлення. Зміни повинні стосуватися лише товарів, транспортних засобів комерційного призначення, зазначених у митній декларації. Порядок внесення змін до митних декларацій, їх відкликання та визнання недійсними визначається Кабінетом Міністрів України.

Вимоги до оформлення і використання митних декларацій, на підставі яких декларуються товари, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон України підприємствами, та інші товари, що відповідно до законодавства України декларуються шляхом поданням митної декларації, передбаченої для підприємств, а також порядок внесення змін до митних декларацій, їх відкликання та визнання недійсними визначає Положення про митні декларації, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 р. № 450.

Згідно п. 37 Положення № 450 після завершення митного оформлення зміни до митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа можуть вноситися шляхом: подання з метою сплати митних платежів у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, декларантом або уповноваженою ним особою додаткової декларації та оформлення її митним органом; подання з метою продовження строку тимчасового ввезення товарів з частковим звільненням від оподаткування митними платежами, для сплати рівними частинами податку на додану вартість у разі надання розстрочення сплати податку на додану вартість під час ввезення на митну територію України устатковання та обладнання на підставах, визначених Податковим кодексом України, а також у випадках, визначених Митним кодексом України, декларантом або уповноваженою ним особою додаткової митної декларації та оформлення її митним органом; заповнення та оформлення митним органом аркуша коригування за формою згідно з додатком 4.

Внесення змін до митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа шляхом оформлення аркуша коригування здійснюється в порядку, що встановлюється Мінфіном. Після оформлення аркуша коригування його електронний примірник засвідчується електронним цифровим підписом посадової особи митного органу, вноситься до локальних баз даних митного органу і Єдиної автоматизованої інформаційної системи митних органів України посадовою особою митного органу, що його оформила, та передається спеціалізованим митним органом до відповідного органу державної податкової служби згідно з пунктом 32 цього Положення.

Оформлений митним органом аркуш коригування є невід`ємною частиною відповідної митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа.

Аркуш коригування заповнюється та оформлюється митним органом у разі: необхідності виправлення відомостей, пов`язаних з доплатою або поверненням митних платежів, у тому числі у зв`язку із скасуванням рішення митного органу; необхідності виправлення за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи відомостей, пов`язаних з коригуванням ціни товару, що вивозиться за межі митної території України, для цілей податкового контролю за трансфертним ціноутворенням, якщо таке коригування не призведе до зменшення суми податків, що підлягає сплаті до бюджету; необхідності виправлення за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи помилково зазначених в оформленій митній декларації на бланку єдиного адміністративного документа відомостей про товари, не пов`язаних з перерахуванням сум митних платежів за такою митною декларацією; необхідності відображення за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи відомостей про товари, що стали відомі після закінчення митного оформлення товарів, не пов`язаних з перерахуванням сум митних платежів за митною декларацією на бланку єдиного адміністративного документа. Електронні копії аркушів коригування зберігаються в локальних базах даних митних органів та Єдиній автоматизованій інформаційній системі митних органів України окремо від електронних копій відповідних митних декларацій (електронних митних декларацій), без внесення змін до таких електронних копій митних декларацій (електронних митних декларацій).

Таким чином, аркуш коригування заповнюється та оформлюється, зокрема, при необхідності виправлення відомостей, пов`язаних з доплатою або поверненням митних платежів, у тому числі у зв`язку із скасуванням рішення митного органу.

Порядок оформлення митним органом аркуша коригування, форму якого наведено в додатку 4 до Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450, визначений Порядком оформлення аркушу коригування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 06.11.2012 № 1145.

Відповідно до п. 3 Порядку № 1145 аркуш коригування складається у випадках, визначених пунктом 37 Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450, посадовою особою митного органу, яким здійснювався випуск товарів за митною декларацією (далі - МД), у строк, що не перевищує 10 робочих днів з дня надходження до митного органу інформації про доплату (повернення) сум митних платежів або реєстрації заяви декларанта (уповноваженої особи) у митному органі.

Згідно п. 34 Положення № 450 не дозволяється: внесення змін до граф 1 (перший і другий підрозділи), 14, 37 (перший підрозділ) і 54 митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа; внесення змін або відкликання митної декларації у разі виявлення порушень митних правил щодо задекларованих у цій митній декларації товарів; внесення змін до митної декларації, якщо з поданих документів не випливає, що відомості, зазначені у цій митній декларації, необхідно змінювати; внесення змін або відкликання митної декларації після надання декларанту або уповноваженій ним особі митним органом, якому подана така митна декларація, інформації про призначення митним органом митного огляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення або перевірки документів на товари (крім випадків, коли після проведення зазначених митних формальностей порушень митних правил не виявлено); внесення змін до митної декларації або її відкликання у разі відсутності документів, що підтверджують необхідність внесення таких змін або її відкликання; внесення змін до митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа з метою подання відомостей у випадках, коли Митним кодексом України передбачена необхідність подання з цією метою додаткової декларації.

Верховний Суд в постанові від 23 листопада 2020 року по справі №809/984/18 (№К/9901/373/19) зазначив, що Конституцією України визначено юридичну силу закону як основного джерела права та його місце в системі нормативно-правових актів. Відмінністю закону від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року N 17-рп (№17-рп/2002) (щодо повноважень Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються: державний бюджет України і бюджетна система України; система оподаткування, податки і збори. Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

На підставі системного тлумачення ст. 46 Податкового кодексу України, ст. ст. 257, 267, 269 Митного кодексу України, а також з урахуванням приписів підзаконних нормативно-правових актів, колегія суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла такого правового висновку: до моменту завершення митного оформлення товарів, а також протягом трьох років з дня завершення їх митного оформлення декларант має право вносити зміни до митної декларації, а відмова митного органу у їх внесенні з тих підстав, що це стосується перерахунку митних платежів є протиправною. Вирішення питання перерахунку митних платежів є наслідком наявності або відсутності підстав для внесення таких змін.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 10 вересня 2021 року №7840 Одеською митницею відмовлено позивачу, ОСОБА_1 , у внесенні змін до митної декларації типу ІААМ № UA500500/2020/229457 від 24.04.2020 року.

При цьому, в обґрунтування відмови відповідачем зазначено, що:

«…У відповідності до п. 33 Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450, за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи та з дозволу митного органу відомості, зазначені в поданій митному, органу МД, можуть бути змінені, зокрема шляхом доповнення.

Пунктом 37 Положення передбачено перелік випадків, коли аркуш коригування заповнюється та оформлюється митним органом, в тому числі й у випадку виправлення відомостей, пов`язаних з доплатою або поверненням митних платежів, або у зв`язку із скасуванням рішення митного органу.

Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 06.11.2012 № 1145 «Про затвердження Порядку оформлення аркуша коригування та визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Державної митної служби України», аркуш коригування складається у випадках, визначених пунктом 37 Положення № 450, посадовою особою митного органу, яким здійснювався випуск товарів за митною декларацією, у строк, що не перевищує 10 робочих днів з дня надходження до митного органу інформації про доплату (повернення) сум митних платежів або реєстрації заяви декларанта (уповноваженої особи) у митному органі.

В заяві гр. ОСОБА_1 йшла мова про внесення змін до МД №UA500500/2020/229457 від 24.04.2020 на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 по справі № 420/10536/20 При цьому заявник просив внести зміни до наступних граф МД: 31 - вантажні місця та опис товару, 33 - код товару, 44 - додаткова інформація/ подані документи, 47- нарахування мита та митних платежів, В - платежі.

Положеннями статті 69 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI передбачено, що товари при їх декларуванні підлягають класифікації. Митні органи здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТ ЗЕД. У разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушення правил класифікації товарів митний орган має право самостійно класифікувати такі товари. Рішення приймається за результатами класифікації товарів згідно з УКТ ЗЕД у разі необхідності зміни задекларованого коду товару згідно з УКТ ЗЕД. Рішення митних органів щодо класифікації товарів для митних цілей є обов`язковими. Такі рішення оприлюднюються у встановленому законодавством порядку. У разі незгоди з рішенням митного органу щодо класифікації товару декларант або уповноважена ним особа має право оскаржити це рішення до органу вищого рівня відповідно до глави 4 Митного кодексу України або до суду.

Звертаємо Вашу увагу, що Одеською митницею подано апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 по справі №420/10536/20.

Частиною 3 п. 34 Положення № 450 встановлено, що не дозволяється внесення змін до МД, якщо з поданих документів не випливає, що відомості, зазначені у цій митній декларації, необхідно змінювати.

Враховуючи вищевикладене, у митного органу відсутні підстави для внесення змін до граф 31, 33, 44, 47 МД № UА500500/2020/229457 від 24.04.2020 та задоволення вимог гр. ОСОБА_1 можливо буде вирішеним за результатами розгляду апеляційної скарги Одеської митниці по справі № 420/10536/20…».

При цьому, підставою для звернення позивача до Одеської митниці Держмитслужби із заявою про надання дозволу на внесення змін до митної декларації № UА500500/2020/229457 від 24.04.2020 року слугувало прийняття Одеським окружним адміністративним судом рішення 30 березня 2021 року по справі № 420/10536/20.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року по справі № 420/10536/20, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення про визначення коду товару №KTUA-2020 від 23.04.2020 щодо автомобіля Chevrolet Volt, 2016 р.в, VIN № НОМЕР_1 за поданою митною декларацією UA500500/2020/229122 від 23.04.2020 року; визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного, призначення № UA500500/2020/00953 від 23.04.2020 року.

Як вбачається з рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року по справі № 420/10536/20, суд зробив висновок, що автомобіль Chevrolet Volt описується конкретніше за його основним компонентом - електродвигуном, електродвигун автомобіля Chevrolet Volt є компонентом, який визначає основні властивості автомобіля Chevrolet Volt, товарна позиція 8703 90 10 90 є більшою за товарну позицію 8703 22 90 30, а тому автомобіль Chevrolet Volt 2016 року необхідно класифікувати за товарною позицією 8703 90 10 90 - Автомобілі легкові та інші моторні транспортні засоби, призначені головним чином для перевезення людей (крім моторних транспортних засобів товарної позиції 8702, включаючи вантажопасажирські автомобілі-фургони та гоночні автомобілі: транспортні засоби, оснащені електричними двигунами: інші.

Аналогічна правова позиція щодо застосування до автомобіля Chevrolet Volt, який має електричний двигун та двигун внутрішнього згоряння, викладена Верховним Судом в постанові від 13 жовтня 2020 року по справі №420/5592/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року по справі № 420/10536/20, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

Тобто, звернення позивача до Одеської митниці Держмитслужби із заявою про надання дозволу на внесення змін до митної декларації UА500500/2020/229457, оформленої 24.04.2020 року обумовлено набранням законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року по справі № 420/10536/20 та необхідністю виправлення відомостей, пов`язаних з необхідно класифікувати автомобіль за товарною позицією 8703 90 10 90, у тому числі у зв`язку із скасуванням рішення митного органу про визначення коду товару №KTUA-2020 від 23.04.2020 щодо автомобіля Chevrolet Volt, 2016 р.в, VIN № НОМЕР_1 за поданою митною декларацією UA500500/2020/229122 від 23.04.2020 року.

Посилання представника відповідача, на подання апеляційної скарги на рішення по справі № 420/10536/20, як на підставу для відмови позивачу в наданні дозволу на внесення змін до митної декларації № UA500500/2020/229457 від 24.04.2020 року, суд не приймає до уваги, оскільки рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року по справі № 420/10536/20, яке набрало законної сили, встановлено, що автомобіль Chevrolet Volt описується конкретніше за його основним компонентом - електродвигуном, електродвигун автомобіля Chevrolet Volt є компонентом, який визначає основні властивості автомобіля Chevrolet Volt, товарна позиція 8703 90 10 90 є більшою за товарну позицію 8703 22 90 30, а тому автомобіль Chevrolet Volt 2016 року необхідно класифікувати за товарною позицією 8703 90 10 90 - Автомобілі легкові та інші моторні транспортні засоби, призначені головним чином для перевезення людей (крім моторних транспортних засобів товарної позиції 8702, включаючи вантажопасажирські автомобілі-фургони та гоночні автомобілі: транспортні засоби, оснащені електричними двигунами: інші.

При цьому, саме скасування рішення митного органу, яке призводить до доплати чи повернення митних платежів, є підставою для заповнення та оформленням митним органом аркуша коригування.

В той же час, при отриманні звернення декларанта або уповноваженої ним особи про внесення змін до митної декларації, митний орган може відмовити у внесені таких змін лише у разі відсутності законних підстав для їх внесення. Приписи пункту 37 Положення 450 не суперечать нормам статті 269 МК України, а визначають лише порядок внесення таких змін, в тому числі у разі необхідності повернення декларанту митних платежів.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23 листопада 2020 року по справі № 809/984/18 (№ К/9901/373/19).

Разом з тим, відповідачем, суб`єктом владних повноважень, не надано жодних належним та допустимих доказів на підтвердження вчинення дій, передбачених Положенням про митні декларації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 р. № 450, яким передбачений алгоритм дій митного органу задля надання дозволу на внесення змін до митної декларації.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності Одеської митниці у наданні дозволу на внесення змін до митної декларації UА500500/2020/229457, оформленої 24.04.2020 р.; зобов`язання Одеської митниці Держмитслужби повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.08.2021 щодо надання дозволу на внесення змін до митної декларації №UА500500/2020/229457, оформленої 24.04.2020 р., з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо вимоги про стягнення з Одеської митниці на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40).

Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15 жовтня 2009 року, заява N 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

У п. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Отже, забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі "Скордіно проти Італії" (N 1) ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (див. рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2), N 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (див. згадане вище рішення у справі Скордіно N 36813/97, п. 195 у кінці);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (див. там само, п. 198);

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (див. там само, п. 200);

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (див. там само, п. 201);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (див. там само, пп. 202 - 206 і 213).

Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203 - 204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 100).

Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування й моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стаття 3 Конституції України закріплює, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Ця стаття, можна сказати, «задає тон» усім наступним конституційним приписам, котрі відображають реальне або бажане становище людини в українському суспільстві, регулюють її відносини з державою, спрямовують державну політику. Це базисна стаття, яка характеризує самі підвалини того суспільного й державного ладу, що закріплюється Конституцією. Вона є нормативно-юридичним фундаментом гуманістичного спрямування розвитку суспільного і державного життя в Україні.

Загальне призначення наведеного твердження полягає ще й тому, що воно має служити перепоною, бар`єром сваволі державних органів щодо людини.

Права та свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З цього випливає, що держава не є всевладною щодо людини, у своїй діяльності вона має бути обмежена правами і свободами людини. У цій підпорядкованості держави людині (її правам) і реалізується верховенство права.

Отже, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Наведене положення стисло відтворює зміст концептуальних засад преамбули Загальної декларації прав людини, чим власне і має обумовлюватись відповідність приписів Конституції України міжнародним стандартам прав людини. Серед цих засад слід відзначити, зокрема, «віру в основні права людини, в гідність і цінність людської особистості», а також «визнання гідності, притаманної всім членам людської сім`ї, та рівних і невід`ємних їхніх прав». Наведені постулати відтворені й у преамбулах Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права.

Принципово важливим є визнання людини соціальною цінністю: адже це означає, що людина є цінністю не тільки для самої себе, а й для всього суспільства, для соціуму. Причому, оскільки, ця цінність є найвищою, то жодне інше явище не може поціновуватись суспільством вище, аніж людина, не може, так би мовити, перевершити її цінність. Усі інші соціальні цінності мають бути підпорядковані, субординовані цінності людини.

Не вдаючись до комплексного аналізу поняття «здоров`я», можливо зазначити, що відповідно до Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», який повністю відтворює визначення цього терміну, наведене у Статуті (Конституції) Всесвітньої організації охорони здоров`я, це стан повного фізичного, душевного і соціального благополуччя, а не тільки відсутність хвороб і фізичних дефектів.

Категорія людської гідності є однією з основних понять гуманізму. Гідність людини з точки зору вимог демократії не визначається її належністю до будь-якого класу, групи, раси або нації, до професії, вона не визначається також багатством або посадою у суспільстві. Людина може відігравати більшу або меншу роль у науковій, політичній, літературній або іншій суспільній діяльності, користуватися у певному соціальному середовищі більшим або меншим авторитетом. Усе це не має безпосереднього зв`язку з питанням про гідність і цінність людської особистості. Стаття 21 Конституції України закріплює, що усі є вільні й рівні у своїй гідності та правах. Тому гідність і цінність особи повинні визнаватися юридично рівними за кожною особою незалежно від її майнового і соціального стану, професії, національності, кольору шкіри тощо.

Отже, в суто юридичному значенні або у вузькому розумінні гідність людини можна визначити як сукупність особистих прав і свобод, реалізація яких дає змогу кожній людині стати, бути і залишатися особистістю.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вмотивовувати - наводити аргументи, докази, які пояснюють, виправдовують певні дії, вчинки тощо або доводять їх необхідність. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його прийняття.

В пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994р.)

Отже, вимога щодо стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При розподілі судових витрат суд враховує, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, з Одеської митниці Держмитслужби за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

Також, позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн.

Згідно ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Так, ч. 1, 3 ст. 134 КАС України встановлено, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При вирішенні питання щодо стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою суд враховує, що на підтвердження понесених витрат до суду надано ордер, копію договору про надання правової допомоги № 10/09/2021 від 10.09.2021 року.

При цьому, п. 3.1. Договору № 10/09/2021 встановлено, за надання правової допомоги клієнт сплачує Адвокату гонорар (винагороду) у фіксованому розмірі 3500 грн. за правову допомогу щодо представництва його інтересів по адміністративній справі (в порядку КАС України) щодо оскарження бездіяльності Одеської митниці Держмитслужби щодо коригування митної декларації.

Пунктом 3.4. Договору № 10/09/2021 визначено, що оплата гонорару здійснюється клієнтом після винесення судом рішення по справі, яке набрало законної сили.

З матеріалів справи не вбачається та сторонами не надано, що на виконання умов Договору надання правової допомоги № 10/09/2021 від 10.09.2021 р, на користь адвоката Романюк В.І., за фактично надану правову допомогу по справі № 420/23573/21, були фактично сплачені грошові кошти в сумі передбаченій договором.

З огляду на вказане представником позивача, не підтверджено належними та допустимими доказами суму судових витрат у сумі 3 500,00 грн., яка на його думку підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що "… адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень".

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, Рішення від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини звернув увагу, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).и повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Одеської митниці у наданні дозволу на внесення змін до митної декларації UА500500/2020/229457, оформленої 24.04.2020 р.

Зобов`язати Одеську митницю повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.08.2021 щодо надання дозволу на внесення змін до митної декларації №UА500500/2020/229457, оформленої 24.04.2020 р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці Державної митної служби на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за квитанцією 0.0..1 від 16.11.2021 р. у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Відмовити у стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 3500 грн. (три тисячі п`ятсот гривень)

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1

Одеська митниця - адреса: 65078, м.Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21-а, , телефон ,

Головуючий суддя Потоцька Н.В.