Справа № 160/23999/21
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
ВСТАНОВИВ:
30.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у якій позивач, з урахуванням уточнень від 10.12.2021 року, просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789 «Про прокуратуру» (в редакції від 10.01.2002), з 21.10.2021 року, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку та без обмеження максимального розміру пенсії.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу між суддями від 30.11.2021 року ця справа була розподілена судді Ількову В.В.
Ухвалою суду від 06.12.2021 року позовну заяву було залишено без руху, з підстав передбачених ст.ст. 160,161 КАС України.
Позивачем в строк, визначений в ухвалі суду, усунуті недоліки позовної заяви.
Також, ухвалою суду від 15.12.2021 року було витребувано у відповідача 1,2 належним чином засвідчені копії таких документів:
- пенсійної справи позивача;
- звернення позивача про призначення пенсії разом із додатками;
31.01.2022 року відповідачем 2 надано відзив на позовну заяву позивача.
За приписами статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 07.02.2022 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У позовній заяві зазначено, що 21.10.2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Рішенням від 27.10.2021 року №26 Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області було відмовлено позивачу у задоволенні його заяви та відповідно відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років.

Позивач вказує, що своїм рішенням відповідач 2 фактично визнав той факт, що станом на 27.10.2021 року його загальний страховий стаж складає 25 років 2 місяці 17 днів, в тому числі стаж, який дає право на пенсію за вислугу років складає 18 років 9 місяців 4 дні.

При цьому, відповідач 2, пославшись на приписи ст.86 Закону України від 14.10.2014 року № 1697 «Про прокуратуру», зазначив, що необхідний стаж для призначення пенсії складає - 25 років. Таким чином, відповідача 2, дійшов висновку, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії, у зв`язку із недостатністю стажу для призначення такої пенсії.

На думку позивача, вказані дії відповідача 2 є протиправними та такими, що порушують його конституційні права, оскільки позбавляють останнього соціальних гарантій, встановлених для працівників правоохоронних органів.

ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 1

Відповідачем 1 надано відзив на позовну заяву, у якому Пенсійний орган просить у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування своєї позиціє зазначає, що підстав для призначенні позивачеві пенсії за вислугу років немає, оскільки відсутній необхідний стаж роботи за вислугу років.

ІV. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 2

Відповідачем 2 надано відзив на позовну заяву, у якому Пенсійний орган просить у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування своєї позиціє зазначає, що діяли в порядку та межах положень чинного законодавства.

V. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач працював на посадах у прокуратурі України.

У період з 08.01.1998 року до 13.05.2014 року позивач працював в органах прокуратури, а саме:

- з 08.01.1998 року до 22.10.1998 року працював стажером на вакантну посаду помічника прокурора Маріупольської міжрайонної природоохоронної прокуратури;

- з 22.10.1998 року до 20.02.2001 року працював помічником Маріупольського природоохоронного міжрайонного прокурора;

- з 20.02.2001 року до 03.12.2001 року працював помічником прокурора Іллічівського району м. Маріуполя;

- з 03.12.2001 року до 25.07.2002 року працював старшим помічником прокурора Іллічівського району м. Маріуполя з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах;

- з 25.07.2002 року до 11.11.2002 року працював помічником прокурора м.Маріуполя;

- з 11.11.2002 року до 30.01.2003 року працював виконуючим обов`язки заступника прокурора Волноваського району;

- з 30.01.2003 року до 22.06.2004 року працював заступником прокурора Волноваського району;

- з 22.06.2004 року до 23.02.2011 року працював прокурором Новоазовського району;

- з 23.02.2011 року до 13.05.2014 року працював першим заступником прокурора Дніпропетровської області.

У період з 01.09.1992 року по 30.06.1997 року позивач проходив навчання в Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого, за результатами якого отримав диплом серії НОМЕР_1 .

У період з 26.05.2014 року до 22.07.2014 року позивач працював на посаді виконуючого обов`язки директора Департаменту екології та природних ресурсів облдержадміністрації, а з 26.01.2018 року по теперішній час займає посаду голови - керуючого партнера Адвокатського об`єднання «ДЕ-ФАКТО».

Під час працевлаштування та безпосередньо самої роботи позивача в правоохоронних органах діяв Закон України від 05.11.1991 № 1789 «Про прокуратуру».

Так, згідно ч. 1 ст. 50-1 Закону № 1789 (в редакції від 10.01.2002 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Пенсія призначалась в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

21.10.2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням від 27.10.2021 року №26 Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років.

Згідно цього рішення встановлено, що стаж позивача становить 25 років 2 місяці 17 днів. Стаж за вислугу років 18 років 9 місяців 4 дні, в тому числі половина періоду навчання в юридичному вузі 2 роки 4 місяці 27 днів, на прокурорських посадах 16 років 4 місяці 7 днів.

За результатами розгляду наданих документів до страхового стажу зараховані всі періоди роботи.

Отже, згідно оскаржуваного рішення, відповідач 2 визнав той факт, що станом на 27.10.2021 року загальний страховий стаж позивача складає 25 років 2 місяці 17 днів, в тому числі стаж, який дає право на пенсію за вислугу років складає 18 років 9 місяців 4 дні.

При цьому, відповідач 2, пославшись на положення ст.86 Закону України від 14.10.2014 року № 1697 «Про прокуратуру» зазначив, що необхідний стаж для призначення пенсії складає - 25 років. Таким чином, Пенсійний орган, дійшов висновку, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії, у зв`язку із недостатністю стажу для призначення такої пенсії.

На підставі вищевикладеного, відповідачем 2 було відмовлено позивачу у призначенні пенсії по вислузі років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-V/ІІ від 14.10.2014 року зі змінами у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років.

Не погоджуючись із такою відмовою Пенсійного органу у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернувся до суду із цим позовом, посилаючись на порушення його прав та законних інтересів на належне соціальне забезпечення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає по таке.

VІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 року (в редакції Закону №2663-111 від 12.07.2001 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80% від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90% місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Згідно з частиною 2 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про вищу освіту", університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) вищий навчальний заклад, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічна правова позиція зі спірного питання висловлена Верховним Судом України у постановах від 10.12.2013 року у справі № 21-348а13 та від 17.12.2013 року у справі № 21-445а13.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного суду України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно положень статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

VІІ. ОЦІНКА СУДУ

Дослідивши докази по справі, встановлено, що позивач працював на посадах у прокуратурі України.

21.10.2021 року позивач звернувся до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789 «Про прокуратуру» (в редакції від 10.01.2002).

Судом встановлено, що у період роботи позивача у в органах прокуратури частиною 1 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789 (в редакції до внесення змін Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08 липня 2011 року №3668), передбачалося, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Частиною 5 цієї статті встановлювалося, що до 20 річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, у тому числі стажистами та слідчими, на виборних посадах у державних органах, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися у прокуратуру, половина навчання у вищих навчальних закладах.

Згідно матеріалів справи, на час звернення позивача до Пенсійного органу із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років, відповідно до наданих документів стаж позивача становив 25 років 2 місяці 17 днів. Стаж за вислугу років 18 років 9 місяців 4 дні, у тому числі половина періоду навчання в юридичному вузі 2 роки 4 місяці 27 днів, та стаж роботи на посадах прокурорів - 16 років 4 місяці 7 днів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у позивача наявний стаж роботи в органах прокуратури є достатній для призначення йому пенсії за вислугу років, згідно його заяви від 21.10.2021 року.

Також, суд зазначає, що право позивача на призначення та виплати пенсії, підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності" і що їх можна вважати "майном" у значені цього положення, отже, непризначення та невиплата пенсії є втручанням у право позивача на мирне володіння майном.

Зазначена правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ по справі "Сук проти України" від 10.03.2011 року (за заявою №10972/05), згідно якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Таким чином, враховуючи, що у позивача наявний стаж роботи позивача на прокурорських посадах, що передбачає право на призначення та виплату пенсії за вислугою років положення статті 86 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05.11.1991 року в редакції закону від 14.10.2014 року, фактично звужує право позивача на призначення та виплату позивачу пенсії за вислугою років.

Водночас, друге речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності", яке дозволяє позбавити майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт зазначає, що держава має право здійснювати контроль за використанням майном шляхом введення в дію "законів" не поширюється на спірні правовідносини, оскільки втручання у право позивача не може бути визнано таким, що відповідає закону. Таким чином, суд вважає, що позивач мав "законні сподівання" на призначення та виплату пенсії.

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні № 10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 27.10.2021 № 26 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789 «Про прокуратуру» є обґрунтованими та доведеними, а отже підлягають задоволенню.

Водночас, задля відновлення порушеного права позивача в сфері пенсійного забезпечення, суд дійшов висновку про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 року №1789 «Про прокуратуру» (в редакції від 10.01.2002 року), з 21.10.2021 року, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку та без обмеження максимального розміру пенсії.

Наведена позиція щодо послідовності застосування норм закону, якими визначається відсоток, з якого обчислюється пенсія, збігається з висновками Верховного Суду, викладеними у рішенні від 4 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 16 жовтня 2019 року, у зразковій справі №240/5401/18, в якій йдеться про зменшення відсоткового значення грошового забезпечення при перерахунку пенсії військовослужбовців.

Верховний Суд України у постанові від 6 жовтня 2015 року у справі №127/11720/14-а та Верховний Суд у постанові від 8 червня 2021 року у справі №263/15245/16-а висловили позицію щодо зміни розміру відсотків пенсії колишнім працівникам прокуратури при її перерахунку. Вказана позиція зводиться до того, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватись норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а внесені зміни до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ на момент звернення позивача із заявлю про перерахунок пенсії, щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.

Подібна правова позиція за схожих обставин також була застосована Верховним Судом у постановах від 3 травня 2018 року у справа № 308/11498/16-а, від 22 червня 2018 року у справі №635/6663/16-а, від 19 червня 2018 року у справі №725/1352/16-а) та від 29 червня 2020 року у справі № 490/5366/16-а.

Враховуючи викладене, при перерахунку пенсії прокурорів має застосовуватися норма, що визначає розмір місячного (чинного) заробітку у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а наступні зміни законодавства стосувалися зміни розміру відсотків при призначенні пенсії прокурорам.

Таким чином, позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити та нарахувати позивачу пенсію, виходячи із розміру 90% розміру заробітної плати, що визначена у довідці Дніпропетровської обласної прокуратури про розмір заробітної плати, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Отже, у суду є правові підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

VІІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Рисовський проти України (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу доброго врядування.

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах Beyeler v. Italy № 33202/96, Oneryildiz v. Turkey № 48939/99, Moskal v. Poland № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria № 30985/96).

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що контролюючим органом не було доведено належними та допустимими доказами щодо правомірної відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, та з системного аналізу матеріалів справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 454,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1,2, з кожного окремо.

Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 27.10.2021 року № 26 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону України від 05.11.1991 року № 1789 «Про прокуратуру» (в редакції від 10.01.2002 року).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 року №1789 «Про прокуратуру» (в редакції від 10.01.2002 року), з 21.10.2021 року, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку та без обмеження максимального розміру пенсії.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 454,00 гривень.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 454,00 гривень.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ).

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 15, ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 07.02.2022 року.

Суддя В.В. Ільков