Справа № 640/33530/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року (м.Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 02 січня 2002 року по 29 серпня 2019 року;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь позивача грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 198 900,91 грн;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки з 14.05.2002 по день фактичного розрахунку, з 25.02.2006 по день фактичного розрахунку, з 23.11.2007 по день фактичного розрахунку, з 11.03.2010 по день фактичного розрахунку, з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку, з 29.08.2019 по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в порушення вимог законодавства при звільненні з посад помічника-консультанта народного депутата 15.05.2020, 25.05.2006, 23.11.2007, 11.03.2010, 27.11.2014 та 29.08.2019 позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку. Доводи відповідача про відсутність бюджетних призначень на оплату праці помічників-консультантів, на думку позивача, не може бути підставою для невиконання вимог закону. У зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення в повному розмірі грошової компенсації за невикористану відпустку з відповідача також належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Апарат ВРУ не має законних підстав для нарахування та виплати позивачеві будь-яких коштів поза межами фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України, оскільки повну відповідальність за здійснення розподілу фонду оплати праці своїх помічників-консультантів несуть народні депутати України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 02 січня 2002 року по 29 серпня 2019 року. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 02 січня 2002 року по 29 серпня 2019 року у розмірі 197 288,97 грн. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки з 14.05.2002 по день фактичного розрахунку, з 25.02.2006 по день фактичного розрахунку, з 23.11.2007 по день фактичного розрахунку, з 11.03.2010 по день фактичного розрахунку, з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку, з 29.08.2019 по день фактичного розрахунку. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що по відношенню до працівника - помічника-консультанта народного депутата України, роботодавцем є саме народний депутат України у якого така особа працювала помічником-консультантом, а відповідач лише здійснює кадрове та фінансове обслуговування таких працівників у межах загального фонду оплати праці. Крім цього, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що здійснення виплат помічникам-консультантам народних депутатів України здійснюється лише в межах загального фонду оплати праці, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України. Неврахування зазначеного призведе до порушення відповідачем, який є бюджетною установою, вимог Бюджетного кодексу України, оскільки розпорядники бюджетних коштів не можуть брати бюджетні зобов`язання та здійснювати платежі понад кошторисні призначення. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що Апарат Верховної Ради України не є належним відповідачем у даній справі, а підстави для нарахування та виплати позивачу спірних виплат відсутні.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про необґрунтованість доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 137 від 22 січня 2002 року позивача зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 22.01.2002 та заяви позивача від 02.01.2002.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 856 від 07 травня 2002 року помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких припинено, увільнено із займаних посад 14 травня 2002 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України та п. п 1.1 статті 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1144 від 30 травня 2002 року позивача зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України Біловола О.М.. на час його депутатських повноважень на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 15 травня 2002 року та заяви позивача від 15 травня 2002 року.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1340 від 19 травня 2006 року (витяг) помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких припинено, увільнено із займаних посад 25 травня 2006 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України та п. п 1.2 статті 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1731 від 07 червня 2006 року позивача зараховано з 26 травня 2006 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України Келестина В.В. на час його депутатських повноважень на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 25 травня 2006 року та заяви позивача від 26 травня 2006 року.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 7050 від 22 листопада 2007 року позивача помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 , повноваження якого припинено, звільнено із займаної посади 23 листопада 2007 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України та п.2 ч.1 статті 4.5. Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 864 від 26 січня 2008 року позивача зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із залишенням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця на підставі подання народного депутата України ОСОБА_4 від 19 грудня 2007 року та заяви позивача від 19 грудня 2007 року.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1115 від 18 березня 2010 року позивача помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 , повноваження якого достроково припинено, звільнити з посади 11 березня 2010 року (пункт 2 статті 36 КЗпП України). Підстава Постанова Верховної Ради України від 11 березня 2010 року № 1984- VI та пункт 2 частини 1 статті 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 6212 від 26 грудня 2012 року позивача зараховано з 13 грудня 2012 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України Біловола О.М. на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 20000 грн, на підставі подання народного депутата України Біловола О.М. від 19 грудня 2012 року та заяви позивача від 19 грудня 2002 року.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 7212 від 26 листопада 2014 року (витяг) позивача звільнено із займаної посади 27 листопада 2014 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 8586 від 22 грудня 2014 року позивача зараховано з 01 грудня 2014 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України Біловола О.М. на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 12218 грн, на підставі подання народного депутата України Біловола О.М. від 17 грудня 2014 року та заяви позивача від 01 грудня 2014 року.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1305-к від 27 серпня 2019 року (витяг) помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України).

Після звільнення 05.11.2020 позивач звернулась до відповідача з заявою про надання інформації щодо кількості днів невикористаної нею відпустки, а також довідки щодо розміру її заробітної плати.

Відповідно до наданої Довідки Апарату Верховної Ради України № 20-26/1541 від 17.11.2020 позивач працювала на посаді помічника-консультанта народних депутатів України з наступною кількістю календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки: з 02 січня 2002 року по 15 травня 2002 року - 11 календарних днів; з 15 травня 2002 року по 25 травня 2006 року - 51 календарних днів; з 26 травня 2006 року по 23 листопада 2007 року - 15 календарних днів; з 19 грудня 2007 року по 11 березня 2010 року - 67 календарних днів; з 13 грудня 2012 року по 27 листопада 2014 року - 59 календарних днів; з 01 грудня 2014 року по 29 серпня 2019 року - 142,5 календарних днів.

Також у зазначеній довідці № 20-26/1541 від 17.11.2020 відповідач повідомив позивача, що відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та статті 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР із наступними змінами, народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Позивач, не погоджуючись із відмовою відповідача, звернувся до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту свого порушеного права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивача прийнято на посаду та звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, тобто позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народними депутатами України Верховної Ради України. Відтак, виплата грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України відноситься до видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені Законом України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року №2790-XII (далі - Закон № 2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення).

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону № 2790-XII народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим Законом, іншими законами та прийнятим, відповідно до них, Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону № 2790-XII визначено, що помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Колегія суддів звертає увагу на те, що помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів постановою Верховної Ради України, здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Частиною 3 ст. 1.1 Положення № 379/95 про помічника-консультанта народного депутата України, передбачено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно з положеннями ст.ст. 21 - 24 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

При цьому, договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Отже, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Згідно зі ст. 3.1 Положення № 379/95 персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

При цьому, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4.1 Положення № 379/95 розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Частиною 5 ст. 4.4 Положення № 379/95 встановлено, що помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування.

Таким чином, усі виплати які виникають з трудових правовідносин, в тому числі й матеріальна допомога на оздоровлення та грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

Водночас, як встановлено під час розгляду цієї справи, позивачу не виплачена у повному обсязі компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує про відсутність у нього обов`язку з виплати позивачу компенсації у зв`язку з тим, що питання пов`язані з оплатою праці помічників-консультантів народного депутата України в межах місячного фонду заробітної плати відноситься до компетенції такого депутата.

Проте, колегія суддів критично ставиться до такої позиції відповідача, оскільки ст. 34 Закону №2790-XII не передбачає виплату компенсації за рахунок коштів народних депутатів України.

Згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року №769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Відтак, наявні підстави вважати, що видатки з виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, повинен нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Апарат Верховної Ради України не є належним відповідачем у даній справі.

За правилами ч. 1 та ч. 3 ст. 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше. За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені ст. 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР).

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 24 Закону України № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Наведені положення ч. ч. 1, 4 ст. 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 83 КЗпП України.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку є звільнення особи з вказаної посади.

За таких обставин, невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації відповідачем, на фінансовому забезпеченні якого перебував позивач.

Однак, як вбачається зі змісту довідки Апарату Верховної Ради України № 20-26/1541 від 17.11.2020, компенсація не виплачена позивачу, у зв`язку з відсутністю на момент звільнення економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Водночас, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про відсутність бюджетних призначень на виплату спірної компенсації.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, обмежене фінансування державних органів жодним чином не впливає на наявність чи відсутність в особи права на отримання гарантованої законом виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні, у тому числі з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та КЗпП України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

З огляду на наведене, колегія суддів вказує, що посилання відповідача на відсутність бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України є безпідставним.

Нормами Закону України «Про статус народного депутата України» визначено право народного депутата України визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.

Таким чином, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.

За таких обставин, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що:

- згідно довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті № 9-1-15/584 від 02 грудня 2020 року заробітна плата позивача за період січня 2002 - квітня 2002 року складає 4256,41 грн. Кількість робочих днів за період з 02.01.2002 по 15.05.2002 становить 90. Таким чином, компенсація за невикористані 11 днів додаткової відпустки за період з 02.01.2002 по 15.05.2002 становить 520,22 грн (4256,41 грн / 90 днів * 11 днів);

- згідно довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті №9-1-15/583 від 02 грудня 2020 року заробітна плата позивача за період травня 2005 - квітня 2006 року складає 17272,66 грн. Кількість робочих днів за період з 24.05.2005 по 25.05.2006 становить 253. Таким чином, компенсація за невикористані 51 днів додаткової відпустки за період з 15.05.2002 по 25.05.2006 становить 3481,84 грн (17272,66 грн / 253 днів * 51 день);

- згідно довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті №9-1-15/582 від 02 грудня 2020 року заробітна плата позивача за період листопада 2006 - жовтня 2007 року складає 17580,80 грн. Кількість робочих днів за період з 24.11.2007 по 23.11.2007 становить 251. Таким чином, компенсація за невикористані 15 днів додаткової відпустки за період з 26.05.2006 по 23.11.2007 становить 1050,64 грн (17580,80 грн / 251 днів * 15 днів);

- згідно довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті №9-1-15/581 від 02 грудня 2020 року заробітна плата позивача за період березня 2009 - лютого 2010 року складає 27756,00 грн. Кількість робочих днів за період з 10.03.2009 по 11.03.2010 становить 253. Таким чином, компенсація за невикористані 67 днів додаткової відпустки за період з 19.12.2007 по 11.03.2010 становить 7350,40 грн (27756,00 грн / 253 днів * 67 днів);

- згідно довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті №9-1-15/566 від 25 листопада 2020 року заробітна плата позивача за період листопада 2013 - жовтня 2014 року складає 203976,00 грн. Кількість робочих днів за період з 26.11.2013 по 27.11.2014 становить 253. Таким чином, компенсація за невикористані 59 днів додаткової відпустки за період з 13.12.2002 по 27.11.2014 становить 47567,53 грн (203976,00 грн / 253 днів * 59 днів);

- згідно довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті №9-1-15/567 від 25 листопада 2020 року заробітна плата позивача за період серпня 2018 - липня 2019 року складає 241873,00 грн. Кількість робочих днів за період з 28.08.2018 по 29.08.2019 становить 251. Таким чином, компенсація за невикористані 142,5 днів додаткової відпустки за період з 01.12.2014 по 29.08.2019 становить 137318,34 грн (241873,00 грн / 251 днів * 142,5 днів).

Отже, загальний розмір компенсації за невикористані позивачем щорічні відпустки становить 197288,97 грн (520,22 грн + 3481,84 грн + 1050,64 грн + 7350,40 грн + 47567,53 грн + 137318,34 грн).

Враховуючи викладене, розмір компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, що підлягає стягненню з відповідача становить 197288,97 грн.

Зазначений розрахунок апелянтом спростовано не було.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 вказав, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 цього Кодексу норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Також Верховний Суд акцентував увагу на тому, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

При цьому, компенсація за невикористану щорічну основну відпустку відноситься до складової додаткової заробітної плати, виплату якої власник або уповноважений ним орган повинен здійснити в день звільнення працівника.

Натомість позивачу у день звільнення підлягала компенсація за невикористані щорічні відпустки, яка не виплачена у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів.

Таким чином, враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню, у розмірі, пропорційному сумі невиплачених належних позивачу коштів.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 15.02.2022.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна