Справа № 541/1532/21
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. ПолтаваСправа № 541/1532/21
Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

судді Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання - Захаренка О.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Синельник Н.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Миргородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до правонаступника Шахворостівської сільської ради Миргородського району - Миргородської територіальної громади про визнання протиправним та скасування рішення, а саме просить: визнати протиправним та скасувати пункти 1, 2, 4 рішення Шахворостівської сільської ради Миргородського району від 14.05.2019 №16 "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік".

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01.07.2021 у справі №541/1532/21 зазначену позовну заяву вирішено передати за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду.

Справа надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду 22.07.2021 та за результатом проведення автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана до провадження судді Канигіній Т.С.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно з рішенням Шахворостівської сільської ради податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік було визначено ставку 1% від мінімальної заробітної плати. На думку позивача, у ході ознайомлення з рішенням сільської ради та зі слів депутатів, які були присутні на голосуванні, голосування було не за 1%, як указано в самому рішенні. З огляду на наведене, позивач вважає рішення протиправним. При цьому, зазначає, що рішення не було опубліковано належним чином, тому і дізнався про нього зі слід депутатів.

Наведене є достатньою підставою для визначення строку звернення до суду із цим позовом з огляду на положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.07.2021 справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Миргородської територіальної громади про визнання протиправним та скасування рішення прийнято до провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 11.08.2021 /а.с. 31/.

Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача надала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що рішення Шахворостівської сільської ради від 14.05.2019 №16 "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік" прийняте правомірно з урахуванням публічного інтересу щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень, покращення інвестиційного клімату в Україні для забезпечення ефективної реалізації поточних завдань і функцій держави. Крім того, зазначила, що визначення розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування, тобто покладається на розсуд компетентного органу, а встановлений оспорюваний розмір ставки такого податку у повній мірі відповідає пункту 266.5.1 статті 266 Податкового кодексу України /а.с. 35-37/.

Протокольною ухвалою суду від 11.08.2021 підготовче засідання відкладено на 29.09.2021 з огляду на задоволення клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання /а.с. 62/.

13.09.2021 позивачем подано відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідно до неправомірного рішення Шахворостівської сільської ради від 14.05.2019 Головним управлінням Державної податкової служби у Полтавській області надіслано податкове повідомлення-рішення від 09.03.2021 №0 на суму 124167,67 грн, яке також є неправомірним /а.с. 64-66/.

24.09.2021 відповідачем подано заперечення, у якому зазначено, що твердження позивача, викладені у відповіді на відзив, не стосуються предмету розгляду цієї справи, оскільки реєстрацію та облік об`єктів оподаткування, адміністрування податків здійснюють податкові органи, а не органи місцевого самоврядування. Також зазначено, що ФОП ОСОБА_1 23.04.2021 змінив основний вид економічної діяльності з 10.61 Виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості на 01.41 Розведення великої рогатої худоби молочних порід, таким чином у 2020 році він не був сільськогосподарським товаровиробником у розумінні Податкового кодексу України /а.с. 75-76/.

Протокольною ухвалою суду від 29.09.2021 підготовче засідання відкладено на 19.10.2021 для надання доказів /а.с. 87/.

Протокольною ухвалою суду від 19.10.2021 замінено назву відповідача з Миргородської територіальної громади на Миргородську міську раду, оголошено перерву у підготовчому засіданні до 25.10.2021 для надання доказів /а.с. 96/.

25.10.2021 позивачем подано клопотання про виклик свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з мотивів, що останні можуть підтвердити обставини, викладені в позовній заяві. У клопотанні про залучення свідків від 29.06.2021 позивач також зазначав, що ці свідки можуть повідомити про голосування та прийняття спірного рішення /а.с. 99-100/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Полтавського окружного адміністративного суду на 24.11.2021, викликано в судове засідання для допиту в якості свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . ОСОБА_7 , ОСОБА_8 /а.с. 114/.

Протокольною ухвалою суду від 24.11.2021 відкладено розгляд справи на 14.12.2021.

Протокольною ухвалою суду від 14.12.2021 оголошено перерву для надання додаткових доказів до 26.01.2022.

У судовому засідання 26.01.2022 позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; представник відповідача просила суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням двадцять шостої сесії сьомого скликання Шахворостівської сільської ради від 14.05.2019 №16 "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік" установлено на території Шахворостівської сільської ради: ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком 1; пільги для фізичних та юридичних осіб, надані відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, за переліком згідно з додатком 2. Вирішено оприлюднити д ане рішення в приміщенні сільської ради на дошці об`яв. Контроль за виконанням цього рішення покладено на комісію з питань планування, бюджету, фінансів, цін та соціального розвитку ( ОСОБА_10 ). Внесені зміни в пункт 6 (Ставки податку) "Положення про порядок нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як складової податку на майно", затвердженого дев`ятнадцятою сесією сьомого скликання від 19.06.2019, виклавши його в редакції згідно з додатком 1. Рішення набирає чинності з 01.01.2020.

Позивач, вважаючи, що депутати голосували за іншу ставку податку, ніж зазначено в рішенні двадцять шостої сесії сьомого скликання Шахворостівської сільської ради від 14.05.2019 №16 "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік", звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 57 Конституції України кожному гарантується право знати свої права і обов`язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Частиною першою статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно з частиною першою статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Абзацом першим пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Пунктом 4.1 статті 4 Податкового кодексу України передбачено, що податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема: загальність оподаткування - кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу (підпункт 4.1.1 пункту 4.1 статті 4);

презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4);

стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4);

єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4).

Загальнодержавні, місцеві податки та збори, справляння яких не передбачено цим Кодексом, сплаті не підлягають. Податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов`язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів. Установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України. При встановленні або розширенні існуючих податкових пільг такі пільги застосовуються з наступного бюджетного року (пункти 4.2-4.5 статті 4).

У підпунктах 12.3.1, 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) зазначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно з підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до пункту 266.5.1 частини 266.5 статті 266 Податкового Кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Частинами першою, п`ятою, абзацом першим частини одинадцятої, частиною дванадцятою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності (далі - державна регуляторна політика) - напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; регуляторний акт це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання.

Частинами першою, другою статті 8 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" передбачено, що стосовно кожного проекту регуляторного акта його розробником готується аналіз регуляторного впливу. Аналіз регуляторного впливу готується до оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень та пропозицій.

Відповідно до частини першої - четвертої статті 9 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань. Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону. У випадках, встановлених цим Законом, може здійснюватися повторне оприлюднення проекту регуляторного акта. Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п`яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта.

У частині п`ятої статті 12 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" зазначено, що регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

Згідно з частинами другою, п`ятою статті 13 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, проект регуляторного акта та відповідний аналіз регуляторного впливу оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації розробника цього проекту, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених розробником цього проекту, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці розробника проекту регуляторного акта в мережі Інтернет. Якщо в межах адміністративно-територіальної одиниці чи в населеному пункті не розповсюджуються друковані засоби масової інформації, а місцеві органи виконавчої влади, територіальні органи центральних органів виконавчої влади, органи та посадові особи місцевого самоврядування не мають своїх офіційних сторінок у мережі Інтернет, документи, зазначені у частинах першій - третій цієї статті, можуть оприлюднюватися у будь-який інший спосіб, який гарантує доведення інформації до мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці чи до відповідної територіальної громади.

Відповідно до статті 36 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу; проект регуляторного акта не був оприлюднений. У разі виявлення будь-якої з цих обставин орган чи посадова особа місцевого самоврядування має право вжити передбачених законодавством заходів для припинення виявлених порушень, у тому числі відповідно до закону скасувати або зупинити дію регуляторного акта, прийнятого з порушеннями.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів" від 23.11.2018 № 2628-VIII, установлено, що у 2019 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Установлено, що у 2019 році до змін, внесених цим Законом до статті 268, пункту 26-1 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, як виняток не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4 Податкового кодексу України, а також частини третьої статті 27 Бюджетного кодексу України".

Відповідно до частин першої-третьої статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати, зокрема: нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності. Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, підлягає обов`язковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня затвердження документа. У разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.

Щодо розміру ставки податку та офіційного оприлюднення спірного рішення, суд зазначає наступне.

У пункті 2 оскаржуваного рішення зазначено, оприлюднити дане рішення в приміщенні сільської ради на дошці об`яв.

Згідно з частиною третьою статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Нормами пункту 1 частини першої статті 5 цього Закону визначені способи оприлюднення проектів актів органів місцевого самоврядування: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом.

Здійснюючи аналіз приписів частини одинадцятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", вбачаються правила щодо обов`язкового оприлюднення органами місцевого самоврядування всіх проектів актів останніх, але з відсиланням на норми Закону України "Про доступ до публічної інформації" у частині регулювання порядку такого оприлюднення.

Доказів оприлюднення проекту спірного рішення відповідачем не надано.

Лише доведено оприлюднення спірного рішення на веб-сайті Державної податкової служби України. Досліджено веб-сайт у судовому засіданні 26.01.2022.

Водночас, не применшуючи значення дотримання строків оприлюднення проектів рішень органів місцевого самоврядування, які визначені чинним законодавством, суд вважає, що порушення процесуальної норми повинно бути підставою для скасування такого рішення лише за умови, якщо останнє за своєю суттю є необґрунтованим та/або незаконним й підлягало би скасуванню чи зміні навіть за відсутності наведеної підстави.

При цьому, суд враховує правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 810/1354/18, згідно з якою саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його недійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. За принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

За таких умов, сам факт неоприлюднення проекту спірного рішення не може слугувати достатньою підставою для скасування правильного за своєю суттю рішення органу місцевого самоврядування щодо встановлення місцевих податків та зборів на відповідний період.

Оскарженим рішенням відповідача встановлений місцевий податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у тому числі визначені об`єкти оподаткування, платники податку, розмір ставки тощо.

При цьому, визначення розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування, тобто покладається на розсуд компетентного органу, а встановлений оспорюваний розмір ставки такого податку у повній мірі відповідає пункту 266.5.1 статті 266 Податкового кодексу України.

Суд також зазначає, що у судовому засіданні 26.01.2022 позивач наголосив на тому, що оскаржуване рішення не стосується прав останнього, оскільки він не є сільськогосподарським підприємцем. Про це також зазначав відповідач у відзиві на позов.

За нормою частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхами, які передбачені пунктами 1-6 частини першої цієї статті.

З огляду на зміст статей 2, 4, 5, 19 Кодексу адміністративного судочинства України задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.

Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно особа має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушено відповідачем саме в спірних публічно-правових відносинах.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо, позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Крім того, відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Отже, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії.

Наведене відповідає правовим позиціям, викладеним в постанові Верховного Суду України від 07.02.2017 у справі № 800/45/16 та постановах Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №766/7172/17, від 08.11.2018 у справі №816/86/18.

Враховуючи, що судовим розглядом не встановлено порушення прав позивача (підтверджено позивачем та відсутні в матеріалах справи докази), суд дійшов висновку щодо безпідставності позовних вимог.

Крім того, за показаннями свідків не підтверджуються доводи позивача щодо голосування депутатами за податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік (зокрема, будівлі сільськогосподарського призначення інші) зі ставкою 0,01%, а не 1% (для фізичних осіб), як зазначено в спірному рішенні /а.с. 56/.

Так, у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 зазначив, що був депутатом Шахворостівської сільської ради Миргородського району; на засіданні Шахворостівської сільської ради Миргородського району 14.05.2019 виносилося питання встановлення ставки 0,01% зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік; під час голосування утримався, оскільки є головою господарства. Проте стверджував, що голосували за 0,01%.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначив, що на голосування було поставлене питання встановлення ставки 1%. Зазначив, що голосував за встановлення ставки 1% зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік.

Свідок ОСОБА_6 зазначив, що на момент прийняття рішення був депутатом Шахворостівської сільської ради Миргородського району, землевпорядником; на голосування ставилось питання встановлення ставки 1% з метою наповнення бюджету зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік, а також звернув увагу щодо встановлення відповідного земельного податку зі ставкою 0,01 %. Зазначив, що до цього ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, становила 0,5%.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні зазначив, що чув за податок 0,01%, проте, не пам`ятає точно, за який саме податок; зазначив, що не бачив на дошці оголошення про прийняте рішення.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 зазначила, що на обговоренні сесії винесене питання стосовно мінімальної ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, 1%, питання ставки податку у розмірі 0,01% не виносилося. Також указала, що в 2019 році був встановлений податок ставкою 0,5 %, але оскаржуваним рішенням збільшено до 1% з метою наповнення бюджету. Крім того, свідок зазначила, що оскаржуване рішення направлено до Миргородської податкової, якою опубліковано це рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Нормами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Інші доводи позивача є безпідставними та не впливають на висновки суду.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень.

Проте у цій справі суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з чим відсутні підстави для відшкодування судових витрат, понесених позивачем.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Миргородської міської ради (вул. Незалежності 17, м. Миргород, Полтавська область, 37600, ) про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14.02.2022.

Суддя Т.С. Канигіна