Справа № 600/1569/21-а
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 600/1569/21-а

адміністративне провадження № К/990/3860/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Спіжавки Тараса Георгійовича на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі №600/1569/21-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Чернівецькій області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов Головного управління національної поліції в Чернівецькій області, у якому просив суд:

1) визнати незаконним і скасувати наказ Головного управління національної поліції в Чернівецькій області від 19 березня 2021 року №135 «Про застосування дисциплінарного стягнення» до поліцейського СРПН ВП рядового поліції ОСОБА_1 ;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського Сектору реагування патрульної поліції відділення поліції рядового поліції;

3) стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління національної поліції в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня ухвалення рішення у справі про поновлення на службі;

4) компенсувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління національної поліції в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі: 10000 (десять тисяч) грн.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, представник позивача звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), надіславши її 23 січня 2022 року засобами поштового зв`язку.

Скаржник просить скасувати постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року і рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Одночасно з цим, просить поновити строк на касаційне оскарження.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з наступних підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник як на підставу касаційного оскарження покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, які викладені: 1) у постанові від 27 серпня 2020 року у справі №161/14225/19 стосовно звільнення працівника за пунктом 4 статті 40 КЗпП України; 2) у постанові від 20 травня 2020 року у справі №754/4355/17 щодо обов`язку роботодавця, встановленого статтею 149 КЗпП України, запитати письмові пояснення у порушника трудової дисципліни.

Проте варто зазначити, що правовідносини, які склались у перелічених скаржником справах, не є подібними до правовідносин у цій справі, що у свою чергу не є належним обґрунтуванням підстав передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, у справі №161/14225/19 спірні правовідносини стосувалися правомірності звільнення позивача з посади тренера-викладача спортивної школи за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Переглядаючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду констатував обґрунтованість висновку апеляційного суду про наявність підстав для задоволення позову, оскільки досліджені судом докази не підтверджували, що позивач був відсутній на роботі і не виконував своїх посадових обов`язків щодо проведення навчально-тренувальної роботи з вихованцями протягом 8-15 липня 2019 року.

Натомість у справі №754/4355/17 спір стосувався правомірності наказу Державної служби зайнятості про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності й оголошення йому догани за порушення виконавської дисципліни. У результаті касаційного перегляду Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду скасував постанову суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий апеляційний розгляд через не встановлення обставин, які мають значення для вирішення спору, і передчасність висновку про задоволення позову.

Водночас у справі ОСОБА_1 спір стосувався звільнення з публічної служби, а саме: правомірності наказу про його звільнення зі служби в поліції на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Наведене свідчить про те, що правовідносини у справах №161/14225/19, №754/4355/17 не є подібними зі справою №600/1569/21-а і мають різне правове регулювання й відмінні фактичні обставини.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Одночасно з цим, Верховний Суд звертає увагу, що лише загальні посилання на неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах за відсутності посилання на відповідні постанови Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, в частині зазначення підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України. Аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Спіжавки Тараса Георгійовича належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року і рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року у справі №600/1569/21-а.

Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Спіжавки Тараса Георгійовича на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі №600/1569/21-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Чернівецькій області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду