Справа № 826/17603/14
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 826/17603/14

адміністративне провадження № К/990/4062/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року у справі №826/17603/14 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила:

1) скасувати наказ Генерального прокурора України № 2535-ц від 23 жовтня 2014 року про звільнення її з посади керівника Прес-служби (на правах управління) Генеральної прокуратури України;

2) поновити її на посаді керівника Прес-служби (на правах управління) Генеральної прокуратури України;

3) стягнути з Генеральної прокуратури України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

4) зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2021 року позов задоволено частково:

1) визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора № 2535-ц від 23 жовтня 2014 року про звільнення позивача з посади керівника Прес-служби (на правах управління) Генеральної прокуратури України;

2) поновлено позивачку на посаді керівника Прес-служби (на правах управління) Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року і стягнуто з Офісу Генерального прокурора на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року до 19 травня 2021 року у розмірі: 1 262 246, 76 грн.

3) у задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині стягнення середнього заробітку і прийнято нове рішення, яким у цій частині позов задоволено частково:

1) стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 6 червня 2017 року до 19 травня 2021 року у розмірі: 3143674, 67 грн. (три мільйони сто сорок три тисячі шістсот сімдесят чотири гривні 67 копійок);

2) у іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2021 року залишено без змін.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, Офіс Генерального прокурора вдруге звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 25 січня 2022 року за допомогою засобів поштового зв`язку.

Скаржник просить змінити постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року, зменшивши суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Одночасно з цим, скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з наступних підстав.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Вперше подану касаційну скаргу Верховний Суд ухвалою від 30 грудня 2021 року повернув на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень.

Аналогічно попередній касаційній скарзі як на підставу звернення до Верховного Суду скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №810/3246/16, від 4 листопада 2021 року у справі №640/537/20, у частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте варто зазначити, що правовідносини, які склались у перелічених скаржником справах, не є релевантними до цієї справи, що у свою чергу не є належним обґрунтуванням підстав передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, у справі №810/3246/16 предмет спору стосувався зобов`язання Університету ДФС України здійснити перерахунок і виплату позивачу: грошового забезпечення; матеріальної допомоги на оздоровлення; одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби; грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток; відшкодування моральної шкоди.

Водночас у справі №640/537/20 звільнення позивача з прокуратури відбулось на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII внаслідок неуспішного проходження атестації.

Натомість у справі ОСОБА_1 предмет спору стосувався правомірності наказу від 23 жовтня 2014 року про її звільнення з прокуратури на підставі статті 15 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-XII, пункту 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України.

Наведене свідчить про те, що правовідносини у перелічених справах не є подібними зі справою ОСОБА_1 і мають різне правове регулювання й відмінні фактичні обставини.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, в частині зазначення підстав касаційного оскарження.

Інші доводи касаційної скарги наведено без взаємозв`язку із підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині четвертій статті 328 КАС України.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не виклав передбачені нею підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції відповідно до пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

З огляду на це, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року.

Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки встановлено, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року у справі №826/17603/14 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду