Справа № 380/3419/20
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 380/3419/20 пров. № А/857/20259/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шавель Р.М.

секретар судового засідання Ільченко А.З.

за участю:

позивач ОСОБА_1

представники відповідачів Невелич Ю.В., Лазорко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року (головуючий суддя Сасевич О.М., м. Львів, проголошено о 14:02:00, повне судове рішення складено 19 серпня 2021 року) у справі № 380/3419/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі відповідач -1, скаржник, ГУ МВС у Львівській області), Головного управління Національної поліції у Львівській області (відповідач-2, ГУ НП у Львівській області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 27.03.2020 №1263 о/с про звільнення ОСОБА_1 , слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за п.64 «г» (через скорочення штатів) на підставі Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 31.03.2020;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області, у відповідності до п.п.9, 12 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», прийняти ОСОБА_1 на службу до поліції у Головному управлінні Національної поліції у Львівській області на рівнозначну посаду, яку ОСОБА_1 обіймав в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області станом на 06.11.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що він проходив службу в органах внутрішніх справ і в 2015 році займав посаду слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, спеціальне звання - лейтенант міліції.

30.01.2020 позивача попереджено про можливе наступне вивільнення. На звернення позивача до Головного управління Національної поліції у Львівській області останнім було повідомлено про необхідність проходження конкурсних процедур для зайняття вакантних посад у поліції.

Надалі, наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 27.03.2020 року №1263о/с позивача звільнено з посади за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ через скорочення штатів із 30.03.2020.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 27.03.2020 №1263 о/с про звільнення ОСОБА_1 , слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за п. 64 «г» через скорочення штатів;

- зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області вжити заходи щодо обов`язкового працевлаштування ОСОБА_1 ;

- стягнуто із Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 96 338 (дев`яносто шість тисяч триста тридцять вісім) грн. 00 коп.

- у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати оскаржене судове рішення в частині задоволених позовних вимог, та прийняти щодо цього нове, яким у задоволенні вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ГУ МВС у Львівській області зазначає, що органи міліції ліквідовано, та створено підрозділи Національної поліції України. Можливість переведення працівників міліції до поліції передбачена перехідними положеннями Закону України «Про Національну поліцію», однак застосуванню таке положення підлягало лише впродовж трьох місяців із дня опублікування цього закону. Зазначає, що позивач не скористався своїм правом, а відтак, на цей час немає правових підстав для застосування відповідних норм. Крім того, скаржник наголошує на тому, що орган, у якому проходив службу позивач (Галицький РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області) ліквідовано, а в органах міліції відсутні штатні посади в зв`язку з їх скороченням у ході реформування. Тому переконаний, що ця обставина підтверджує неможливість використання позивача по службі в органах внутрішніх справ.

Таким чином, відповідач вважає, що звільнення позивача через скорочення штатів відбулося правомірно, та з дотриманням встановленої процедури й із урахуванням неможливості його перебування на службі. Зауважує, що органи Національної поліції України є окремими структурами, щодо яких у Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області немає управлінських повноважень, а тому, він не міг вирішувати питання щодо працевлаштування позивача в нових органах.

Позивач та відповідач-2 відзивів на скаргу не подали.

Представники Головного управління Національної поліції у Львівській області вимоги скарги підтримують, просить їх задовольнити.

Позивач проти вимог апеляційної скарги заперечує, просить суд залишити таку 0без задоволення, оскільки вважає, що доводи скаржника висновки суду першої інстанції не спростовують.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, ознайомившись із доводами апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ і станом на червень 2015 році займав посаду слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, спеціальне звання лейтенант міліції.

Наказами ГУ МВС України у Львівській області від 12.06.2015 №1712, від 25.06.2015 №445о/с до позивача було застосовано та виконане дисциплінарне стягнення у виді звільнення з органів внутрішніх справ.

Позивач оскаржив згадані накази до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.10.2015 у справі №813/3615/15 накази скасовано, а позивача поновлено на службі. Судове рішення в частині поновлення позивача на посаді було виконане ГУ МВС України у Львівській області за наказом від 06.11.2015 №789о/с. Одночасно, наказом ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 року №826о/с, відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, ОСОБА_1 звільнено у запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06.11.2015.

Своє звільнення позивач оскаржив до суду. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі №813/77/16, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 06.02.2019 року, наказ про звільнення визнано протиправним та скасовано, а позивача поновлено на посаді.

Надалі позивач звернувся до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області із заявою від 02.08.2019 про добровільне виконання судового рішення у справі №813/77/16. Позивач повідомив про бажання проходити службу в Національній поліції відповідно до п. 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію». Заяву аналогічно змісту 02.08.2019 ОСОБА_1 подав до Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Окремо позивач подав на ім`я керівника Головного управління Національної поліції у Львівській області заяву від 02.08.2019 року про прийом на службу на посаду слідчого відділу Галицького відділу поліції (м.Львів) Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Листами від 22.08.2019 та 23.08.2019 Головне управління Національної поліції у Львівській області проінформувало позивача про те, що органи поліції не є правонаступниками органів міліції та вказало на необхідність проходження конкурсу для зайняття бажаної посади.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 17.01.2020 №1254/с «Про виконання рішення суду», ОСОБА_1 було поновлено на посаді слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07.11.2015. При цьому позивачу надано попередження від 30.01.2020 про можливе майбутнє звільнення через два місяці з огляду на скорочення посади та відсутність можливості використання по службі (з попередженням позивач ознайомився 30.01.2020 року). Також позивачу роз`яснено умови можливого подальшого працевлаштування в органах Національної поліції за конкурсом.

У матеріалах справи наявні також заява та рапорт ОСОБА_1 від 05.02.2020 до начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо прийняття на посаду слідчого відділу Галицького відділу поліції (м. Львів) Головного управління Національної поліції у Львівській області або на рівнозначну посаду, як форму реалізації норм п. 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

На такі звернення відповідач-2 надав відповідь щодо можливості зайняття посад у поліції за конкурсом.

Із долученої до справи інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Галицький районний відділ Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області припинено 26.03.2020 року, про що внесено запис за №0023435.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 27.03.2020 №1263о/с позивача звільнено з посади за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ через скорочення штатів із 30.03.2020.

Вважаючи своє звільнення незаконним ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції, апеляційний суд враховує наступні міркування.

Відповідно до вимог частини другої статті 6, частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, у тому числі, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114.

Згідно з п. 8 Положення №114, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами п. 64 «г» Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі.

У зв`язку з реформуванням правоохоронних органів, Закон України «Про міліцію» втратив чинність та вступив у дію Закон України «Про Національну поліцію».

Відповідно до п. 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 року за №141-142.

Згідно з п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктом 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Аналізуючи приписи пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII, суд зауважує, що працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.

Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Тобто, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення.

Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.

Вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та Положення № 114, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Слід зауважити, що Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 826/11746/16, від 20 листопада 2019 року у справі № 200/1085/19-а і Суд не знаходить підстав для відступу від нього.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 4 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ліквідація УМВС з одночасним створенням іншого органу - ГУ НП, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, передбачає зобов`язання роботодавця (держави) вжити заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

Отже, ГУ НП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС.

Водночас, в контексті спірних правовідносин, які виникли з прийняттям спірного наказу, участь УМВС у цій справі як відповідача є необхідною, позаяк вирішення питання щодо поновлення позивача на раніше займаній посаді у відомстві, яке перебуває у процесі припинення, не може вирішувати правонаступник (ГУ НП), який, своєю чергою, повинен вирішити питання про можливість переведення з цього відомства.

Також зі змісту матеріалів справи та судових рішень слідує, що доказів, які б свідчили про відмову позивача від проходження служби в поліції або неможливість прийняття його на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського відповідачем не надано.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування пунктів 9-10 Розділу XI Закону № 580-VІІІ у подібних правовідносинах викладено в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 826/27239/15.

Таким чином, при вирішенні питання щодо звільнення через скорочення штатів на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення №114, встановлено зобов`язання розглянути можливість подальшого використання працівника на службі, оскільки такий порядок звільнення працівника міліції прямо передбачений пунктами 9-10 Розділу XI Закону № 580-VІІІ, чого зроблено не було.

Відповідач не довів відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та, відповідно, наявності підстав для його звільнення на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення № 114.

Відповідач у цій справі формально поставився до виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі №813/77/16, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 06.02.2019 року. Відповідачем не вжито жодних ефективних дій, спрямованих на реальне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 17.01.2020 №1254/с «Про виконання рішення суду», ОСОБА_1 було поновлено на посаді слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07.11.2015. При цьому позивачу надано попередження від 30.01.2020 про можливе майбутнє звільнення через два місяці з огляду на скорочення посади та відсутність можливості використання по службі (з попередженням позивач ознайомився 30.01.2020 року)

Вручене позивачу попередження про наступне вивільнення містить лише повідомлення про неможливість його працевлаштування у зв`язку зі скороченням посади та відсутність можливості використання по службі.

При цьому у вказаному попередженні не роз`яснено позивачу ефективних механізмів для реального виконання рішення суду, як то подання заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад або рапорту (заяви) на призначення на посаду в органі поліції.

Таким чином до позивача застосовано пункт 10 Розділу XI Закону № 580-VІІІ про скорочення без дотримання спеціальної процедури цього скорочення, передбаченої пунктами 8-9 Розділу XI Закону № 580-VІІІ, які визначали перехідну процедуру у процесі реорганізації органів Міністрества внутрішніх справ.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України «Про організаційно-штатні питання» від 06.11.2015 року №1388 було скорочено всі штатні посади органів МВС України.

Отже, звільнення позивача відбулось у зв`язку зі скороченням штатів, передумови для чого виникли в зв`язку з окресленим вище.

Спеціальними нормативно-правовими актами, які регулюють питання проходження служби в міліції, а також їх звільнення зі служби через скорочення штатів, встановлено припис про можливість такого звільнення (у зв`язку зі скороченням штатів) винятково при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник відповідного органу прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Апеляційний суд зауважує, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на позиції скаржника щодо відсутності правового зв`язку між органами міліції та поліції, а також відсутності у скаржника компетенції щодо працевлаштування позивача у штаті іншої самостійної новоствореної юридичної особи.

За правовою позицією Верховного Суду України ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналізуючи та співвставляючи ст.ст. 1, 2 Закону України «Про міліцію» («Міліція в України», «Основні завдання міліції»), ст.ст. 1, 2 Закону України «Про Національну поліцію» («Національна поліція України», «Завдання поліції»), суд приходить до висновку про те, що вони покликані виконувати аналогічні функції держави у правоохоронній сфері, по протидії злочинності й підтриманню безпеки і правопорядку.

Таким чином, слід резюмувати, що служба в міліції та служба в поліції за своєю суттю є тотожними. Отже, питання можливості подальшого використання на службі особи, що звільняється при скороченні штатів, не обмежується лише службою в органах міліції, а фактично поширюється й на службу в органах, які продовжують виконувати ці ж функції.

Відтак суд не вбачає, що відповідачем було дотримано такого припису закону при звільненні позивача, а тому, відповідні накази є протиправними та підлягають скасуванню.

У той же час, з огляду на об`єктивні обставини, а саме ліквідацію органу, в якому проходив службу позивач, і скорочення всіх штатних посад у міліції, приведення правовідносин, що виникли між сторонами, у первісний стан (до порушення) шляхом поновлення на посаді в органах міліції є неефективним і неможливим.

Суд вважає, що в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача є покладання на відповідача, який допустив незаконного звільнення позивача, обов`язку вжити заходів щодо обов`язкового працевлаштування ОСОБА_1 .

При цьому, суд відхиляє вимоги позивача щодо зобов`язання прийняти на службу до Національної поліції, як наслідок визнання незаконним звільнення з органів міліції, позаяк, вирішення питання про можливість використання позивача на службі (його працевлаштування) відноситься до відповідальності Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Апеляційний суд вважає за можливе застосувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» серія A. 303-A від 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 139, 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі № 380/3419/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 14.02.2022.