Справа № 420/25504/21
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову від 23.11.21 ВП № 59912950 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла постанова від 23.11.21 ВП № 59912950 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн, яку позивач вважає протиправною. Так, ГУ ПФУ виконано рішення Одеського окружного адміністративного суду в порядку, встановленому чинним законодавством, та в межах наданих повноважень, з урахуванням постанови КМУ від 22.08.2018 № 649 та Порядку № 26.09.2018 № 20-1. Однак державним виконавцем не враховано, що ГУ ПФУ не виконано рішення в повному обсязі через поважну причину, так як відсутній механізм виплати відповідного боргу, що не залежить від волі ГУ ПФУ в Одеській області. Позивач наголошує, що виплата нарахованої суми буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат і рішеннями суду. Про вказані обставини позивач повідомляв державного виконавця, проте відповідач не враховував пояснень та прийняв оскаржувану постанову про накладення штрафу, що зумовило ГУ ПФУ в Одеській області звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді від 11.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду окремих категорій термінових справ; призначено по справі судове засідання на 19.01.2022 о 12:00 год. Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_1 .

Відзив на адміністративний позов від відповідача, а також пояснення щодо позову від третьої особи до суду не надійшли, у зв`язку із чим справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України.

19.01.22 до суду від ГУ ПФУ в Одеській області надійшла заява щодо розгляду справи без участі представника позивача.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим справу вирішено в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.04.2019, яке набрало законної сили 13.06.2019, адміністративний позов ОСОБА_1 до Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі задоволено частково:

визнано протиправними дії Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо припинення з 01.05.2018 року виплати призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком;

визнано протиправною бездіяльність Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо невиплати з 01.05.2018 року до теперішнього часу призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком;

зобов`язано Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі відновити виплату ОСОБА_1 призначеної пенсії за віком, із дня припинення її виплати, з 01.05.2018 року, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в АТ Ощадбанк;

зобов`язано Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести нарахування та виплату ОСОБА_1 , заборгованості у зв`язку з невиплатою призначеної пенсії, що виникла з 01.05.2018 року шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в АТ Ощадбанк.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі виплатити призначену за віком пенсію ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 - у межах суми стягнення за один місяць належної їй пенсії.

В решті позовних вимог відмовлено.

В подальшому ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.21 замінено боржника у виконавчому провадженні по справі № 420/765/19 з Малиновського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (41249156) на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (20987385).

На виконання вищезазначеного судового рішення 10.04.2019 ГУ ПФУ в Одеській області поновлено ОСОБА_1 виплату пенсії з серпня 2019 р. та відповідно до розрахунку від 02.07.19 нараховано борг за період з 01.05.18 по 30.07.19 в сумі 30322,25 грн. Борг в сумі 1903,63 грн за період з 01.05.18 по 31.05.18 виплачено 13.01.20.

У зв`язку із тим, що окремого порядку КМУ не було прийнято, для виконання судового рішення ГУ ПФУ в Одеській області звернулося до ПФУ листом від 06.08.19 № 17965/04-2 з проханням надати дозвіл на виплату нарахованого боргу ОСОБА_1 .

У відповідь ПФУ листом від 06.04.20 № 2800-030202-9/10897 повідомило ГУ ПФУ в Одеській області, що додатковою перевіркою даних міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (Аркан) щодо ОСОБА_1 встановлено запис про виїзд 09.03.2018 та в`їзд 28.09.2019, що свідчить про відсутність пенсіонерки в цей період на контрольованій українською владою території більше 60 днів. Враховуючі дані системи «Аркан», на виконання рішення суду щодо ОСОБА_1 виплату пенсії буде здійснено з урахуванням вимог п. 1 постанови КМУ від 05.11.14 № 637 після прийняття КМУ окремого порядку.

У відзиві ГУ ПФУ в Одеській області також зазначило, що у зв`язку з прийняттям Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 р. № 1165, виплата боргу ОСОБА_1 за період з 01.06.18 по 30.07.19 в сумі 28418,62 грн буде здійснюватися ГУ ПФУ в Одеській області після отримання відповідного фінансування.

Поряд із тим, 28.08.19 Відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 28.08.19 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59912950 за виконавчим листом № 420/765/19, виданим 26.06.2019 Одеським окружним адміністративним судом.

30.08.21 державним виконавцем направлено до ГУ ПФУ в Одеській області вимогу виконавця № 10.03-15740, в якій останній вимагав повідомити про стан виконання вимог виконавчого листа № 420/765/19, виданого 26.06.19 Одеським окружним адміністративним судом; направити на адресу відділу копії документів, що підтверджують повне та фактичне виконання вимог вищевказаного виконавчого листа.

Головним управлінням ПФУ в Одеській області до Відділу примусового виконання рішень було надіслано лист № 1500-0401-5/112271 від 09.09.21 з повідомленням про виконання рішення суду шляхом включення нарахованих нарахованого боргу та його виплати після затвердження порядку виплати заборгованості.

23.11.21 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Косютою В.І. винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 5100 грн за невиконання судового рішення, відповідно до ст. ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Зі змісту оскаржуваної постанови від 23.11.21 ВП № 59912950 вбачається, що приймаючи рішення про накладення штрафу, державний виконавець визнав неспроможними посилання ГУ ПФУ в Одеській області на ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», так як жодної з визначених вказаною нормою підстав для припинення виплати ОСОБА_1 пенсії не існує. При цьому право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Позивач зазначає, що накладене штрафу на підставі ст. 75 Закону № 1404-VIII є безпідставним, так як державним виконавцем не взято до уваги, що застосуванню відповідальності передує встановлення факту невиконання рішення про зобов`язання боржника виконати певні дії, а невиконання зумовлено неповажними причинами.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначену постанову про накладення штрафу обґрунтованою, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.1 ст. 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Принцип обов`язковості судових рішень також закріплений ч. 2 та ч. 3 ст.14 КАС України, якою передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно, виходячи з предмету спірних правовідносин, спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону №1404-VIII) та п.п. 1 та 16 ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII встановлено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону та накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних і посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, відповідно, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1404-VIII) та за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (ч. 6 ст. 26 Закону №1404-VIII).

Судом встановлено дотримання відповідачем вимог ст. 26 Закону №1404-VIII, у п. 2 постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.08.2019 № 59912950 вказано про необхідність боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Відповідно до ч.1 ст.63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Частиною 2 статті 63 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) і попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.3 ст.63 Закону №1404-VIII виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У свою чергу, ст. 75 Закону №1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Так, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника-юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і встановлює новий строк виконання (ч.1 ст. 75 Закону №1404-VIII).

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (ч.2 ст. 75 Закону №1404-VIII).

Аналізуючи вище наведені положення законодавства в контексті цієї справи необхідно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).

Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк, тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку з урахуванням того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа ГУ ПФУ в Одеській області, який надісланий до головного державного виконавця, боржник визнає наявність заборгованості у сумі 30322,25 грн (за період з 01.05.18 по 31.05.18 виплачено 13.01.2020 в сумі 1903,63 грн), але керуючись положеннями Законів №2262, № 4901 та нормами Бюджетного кодексу України зазначає про те, що виплата даної заборгованості за рішенням суду буде проведена після затвердження окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, орган Пенсійного фонд вважає, що ним виконано виконавчий лист № 420/765/19 зазначивши вказані вище обставини його виконання, незалежно від того, що виплату боргу ОСОБА_1 за період з 01.06.18 по 30.07.19 в сумі 28418,62 грн не здійснено через відсутність затвердженого КМУ порядку. Тобто, з позиції відповідача взагалі не вбачається наявності обставин поважності причин невиконання рішення суду у справі № 420/765/19, - позивач вважає, що ним повністю виконано рішення суду та виплата заборгованості перед ОСОБА_1 не залежить від боржника, оскільки він не є розпорядником бюджетних коштів та з визначення їх цільового призначення.

Згідно спірної по справі постанови від 23.11.2021 за ВП № 59912950, станом на 23.11.2021 рішення суду залишається невиконаним, а саме виконавцем не встановлено здійснення виплати пенсійного забезпечення.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 39 Закону № 1404-VІІІ).

Таким чином, умовою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження є встановлення фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відповідно, боржник має надати державному виконавцю докази такого фактичного виконання у повному обсязі рішення суду за виконавчим листом.

Суд зазначає, що в ході розгляду справи, Пенсійним фондом не надано суду доказів виконання рішення суду у справі № 420/765/19 або поважності причин його невиконання, що відповідно позбавило старшого державного виконавця врахувати такі обставини виконання чи невиконання такого рішення та встановити наявність чи відсутність поважність причин невиплати пенсії з урахуванням сум компенсації втрати частини доходів. Позивач по справі не надав докази на підтвердження факту вчинення усіх дій необхідних для виконання судового рішення, а надані докази у справі не підтверджують належне виконання рішення суду або неможливість боржника вчинити більш широкий обсяг дій направлених на виконання судового рішення з незалежних від нього причин, тому підстави для накладення штрафу знайшли своє підтвердження під час розгляду справи і відповідач мав усі правові підстави для прийняття спірної постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду у сумі 5100,00 грн.

У подібних спірних правовідносинах Верховний Суд сформував правовий висновок у постановах від 28.02.2019 по справі №822/1080/17, від 13.06.2018 по справі №757/29541/14-а, згідно з яким невиконання судового рішення управлінням Пенсійного фонду України в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Також у постанові від 07.11.2019 по справі №420/70/19 Верховний Суд зауважив, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає необхідними зазначити що відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018 (далі - Порядок №649), який визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету, боржник веде облік рішень у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, відповідно до порядку, встановленого Пенсійним фондом України (п.3 Порядку №649).

Черговість виконання рішень визначається датою їх надходження до боржника (п. 4 Порядку №649).

Для підтвердження суми, що підлягає виплаті, боржник подає до Пенсійного фонду України: документ, що підтверджує дату надходження судового рішення до боржника; копію судового рішення (судових рішень) або виконавчого листа; розрахунок суми, що підлягає виплаті, засвідчений керівником боржника або уповноваженою ним особою (п.5 Порядку №649).

Відповідно до п. 6 та 8 Порядку № 649 перевірку обґрунтованості розрахованої боржником суми, що підлягає виплаті, проводить в Пенсійному фонді України комісія з питань погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, яка приймає рішення: про наявність підстав для виплати суми, зазначеної в розрахунку; про відсутність підстав для виплати суми, зазначеної в розрахунку. У разі відсутності підстав для виплати суми, зазначеної в розрахунку, у п`ятиденний строк комісія повідомляє боржнику про прийняте рішення, зазначивши при цьому причини відмови. У разі потреби комісія може прийняти рішення про повернення матеріалів боржнику на доопрацювання.

З матеріалів справи вбачається, що Пенсійним фондом не надано ані до суду, ані на адресу відповідача жодного доказу, який свідчив би про вчинення позивачем дій, зазначених положень Порядку № 649.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, позивачем у період з 02.08.2019 (день звернення ГУ ПФУ в Одеській області до ПФУ України щодо надання роз`яснення) по 23.11.2021 (день винесення оскаржуваної постанови) не вчинено жодних активних дій щодо забезпечення виплати ОСОБА_1 суми боргу з виплати пенсії на виконання судового рішення.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Серінг проти Сполученого Королівства» від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої забезпечення і розвиток ідеалів і цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст.6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 вказав, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Крім того, слід зазначити, що невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Так, у справі «Півень проти України» Європейський суд констатував порушення ст.6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання, та відсутністю у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади.

Невиконання рішення державного суду не може бути виправдане і відсутністю бюджетних видатків. Так, у справі «Шмалько проти України» Європейський суд констатував, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів, щоб виправдати невиконання судового рішення про виплату боргу.

Суд зазначає, що надання управлінням Пенсійного фонду відповіді про те, що виплату буде здійснено з урахуванням постанови КМУ «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 після прийняття КМУ передбаченого вказаною нормою окремого порядку та з урахуванням положень ст. ст. 22, 23, п. 20, 29 ст. 116 Бюджетного кодексу України за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України є недостатньою та необґрунтованою підставою для подання заяви про закінчення виконавчого провадження.

Аналогічно не заслуговують на увагу посилання ГУ ПФУ у позовній заяві на Порядок № 1165 від 10.11.21, яким визначено механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) з урахуванням надбавок, підвищень, компенсації втрати частини доходу, грошової допомоги та інших пов`язаних із ними виплат, які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати. Зокрема, пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.

Положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не надають права встановлення окремих вимог щодо виплат пенсій за минулий час, делегування таких прав Кабінету Міністрів України, чи диференціації громадян України за певними ознаками при вирішенні питання виплати їх пенсій після поновлення.

Суд зазначає, що Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VІ (далі - Закон №4901-VІ) встановлено гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Зокрема, абз. 2 та абз. 3 п. 3 Розділ II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VІ визначено, що заборгованість погашається в такій черговості - у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника. Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно з метою реалізації пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою» від 03.09.2014 № 440 (далі - Порядок №440), яка визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за ними.

Пунктом 3 Порядку № 440 визначено, що рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Суд зазначає, що позивачем не надано до суду доказів передавання матеріалів за справою ОСОБА_1 до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Відповідно до п. 8 Порядку №440 рішення розподіляються в порядку такої черговості погашення заборгованості, а саме, перша черга - рішення щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідальна особа не пізніше десяти робочих днів з дня внесення рішення до Реєстру зобов`язана надіслати заявнику та боржнику за їх місцезнаходженням або на електронну пошту повідомлення про прийняття такого рішення для обліку із зазначенням черги, до якої воно включено (п. 9 Порядку №440).

Якщо рішення виконано боржником або в інший спосіб в повному обсязі, таке рішення підлягає поверненню органу, що його видав, протягом семи робочих днів з дня одержання відповідного документального підтвердження, про що вноситься запис до Реєстру. Одночасно заявнику надсилаються копії документів, що підтверджують виконання рішення в повному обсязі (п. 11 Порядку №440).

У разі отримання документального підтвердження про часткове виконання рішення відповідальна особа вносить дані до Реєстру та у разі передачі рішень згідно з пунктами 13 - 17 цього Порядку протягом трьох робочих днів з дня отримання такого підтвердження повідомляє про часткове виконання рішення органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів (п. 12 Порядку №440).

В ході судового розгляду позивачем не надано належні та допустимі докази на виконання положень пунктів 8-12 Порядку №440, з дотриманням боржником вимог щодо порядку передачі рішень до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, що визначеного пунктами 13-17 вказаного Порядком №440.

Матеріли справи свідчать про відсутність обставин виконання рішення суду у справі № 420/765/19, а управлінням Пенсійним фондом не надано належних та допустимих доказів виконання рішення суду.

При цьому, здійснення нарахування пенсії є лише передумовою її виплати та не свідчить про виконання рішення суду у повному обсязі, оскільки рішенням зобов`язано пенсійний орган не тільки нарахувати, а й виплатити відповідну заборгованість з пенсії.

У рішеннях ЄСПЛ від 28.11.1999р. по справі «Brumarescu v. Romania» та від 24.07.2003р. у справі «Рябих проти Росії» Судом зазначено, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Таким чином, в даному випадку застосування відповідачем до позивача штрафу суд вважає обґрунтованим та правомірним, оскільки відсутність коштів з Державного бюджету виділених саме на здійснення виплати заборгованості пенсіонеру не може розцінюватись як виконання рішення суду, в даному випадку такі дії позивача можна вважати обґрунтованими та поважними, але в разі дотримання останнім положень Законів № 1404-VІІІ, № 4901-VІ та Порядку №649, Порядку №440, на підтвердження та встановлення поважності причин невиконання рішення суду.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» ЄСПЛ визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що державним виконавцем прийнято спірну постанову за умов всебічного дослідження всіх обставин спірних правовідносин, що мають значення для прийняття рішень, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовано це рішення, та з дотримання вимог спеціального законодавства, у зв`язку із чим адміністративний позов не підлягає до задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 272, 287 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ) до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (Одеська область, м. Одеса, вул. Б. Хмельницького, буд. 34, 65007; ), третя особа - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 272 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його підписання.

Суддя І.В. Завальнюк