Справа № 520/19382/21
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 лютого 2022 року № 520/19382/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), про визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом який в подальшому було уточнено, уточненою позовною заявою позивач просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , адреса місця знаходження АДРЕСА_2 ) щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків військової прокуратури об`єднаних сил (27.02.2020) компенсації за речове майно;

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , адреса місця знаходження

АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27.02.2020 по день фактичного розрахунку (17.09.2021) в розмірі 34707,8 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , адреса місця знаходження АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ШН НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачем при розрахунку розміру грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна не було враховано вартість таких ненаданих за період з 2008 року по 2016 рік включно, за період із 27.02.2020 по день фактичного розрахунку - 17.09.2021р., а тому відповідач повинен виплатити на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплаченої компенсації за речове майно) в розмірі 34707,8 грн.

По справі було відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому ст. 257 КАС України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу та отримана ним, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідач правом надання відзиву на позов не скористався, станом на час розгляду справи відзиву на позов судом не отримано, з огляду на що, суд вважає, що відповідач є належним чином повідомлений про наслідки неподання заперечень проти позову та необхідних документів або заяви про визнання позову до суду

Відповідно до ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного .

Позивач - ОСОБА_1 , працював в органах прокуратури України з 26.02.2003 року.

Наказом Міністра оборони України № 591 від 30.06.2016 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років.

Вказаним наказом ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, та відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду зі штатно-посадовою категорією «підполковник юстиції» та в порядку переатестації позивачу присвоєно військове звання «підполковник юстиції».

Наказом Генерального прокурора України № 278-вк від 14.07.2016 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України і призначено на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

Наказом Міністерства оборони України від 27.12.2019 року № 732 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас відповідно до п. 18 р. П Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та пп. «г» п. 2 ч. 5 оті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Наказом виконувача обов`язків військового прокурора об`єднаних сил № 171к від 25.02.2020 ОСОБА_1 з 27.02.2020 звільнено з займаної посади та виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби.

Після звільнення з військової служби ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_2 з листом про надання копії довідки про вартість речового майна, що належить до видачі та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, але військовою частиною НОМЕР_2 у виплаті вказаної компенсації відмовлено.

За захистом свого порушеного права позивач звернувся із позовною заявою до адміністративного суду, яким 08.04.2021 ухвалено рішення у справі № 640/9748/20, про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Зазначеним рішенням суду по справі №640/9748/20 визнана протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненадання довідки про вартість речового майна та невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 , та військову частину НОМЕР_2 зобов`язано надати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Судове рішення добровільно виконано військовою частиною 17.09.2021 шляхом перерахування на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів як грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Отже, вказана дата -17.09.2021 є датою остаточного розрахунку з ОСОБА_1 за неотримане речове майно.

Позивач, посилаючись на те, що відповідно до вимог чинного законодавства, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, вважає, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст. 116 КЗпП України, звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування вимог заявленого позову посилається на частину першу статті 117 КЗпП України, якою встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач у позові зазначає, що кількість робочих днів з дати звільнення - 27.02.2020 по дату розрахунку - 17.09.2021 становить 397 дні, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становитиме 397 дні * 1433,2 грн. = 568 980,4 грн. Позивач зазначає, що загальний розмір тобто 100% належних позивачеві при звільненні виплат становить 459545,37 грн., з якої компенсація вартості речового майна, належного до видачі становить 28032,77 грн., що в свою чергу становить 6,1 % загальної суми належних позивачеві при звільненні виплат. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 568980,4грн. 6,1% вказаної суми і становить суму середнього заробітку, належного до виплати позивачеві за весь час невиплати грошової компенсації за належне до видачі речове майно: 568 980,4 грн. : 100 * 6,1 % = 34707,8 грн. На думку позивача, вказана сума - 34707,8 грн. є сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, належною позивачеві, та яка повинна бути стягнута з відповідача відповідно до чинного законодавства виходячи з принципу пропорційності.

По суті спірних правовідносин судом зазначається наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначаються, а також єдина система їх соціального та правового захисту встановлюється і гарантується законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон України №2011-XII).

Відповідно до статті 1 цього Закону України №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За правилами статті 1-1 Закону України №2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону України №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону України №2011-XII, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

У свою чергу, механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначено Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (надалі - Порядок № 178).

Пунктом 3 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункти 4-5 Порядку №178).

Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 червня 2017 року №475, військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

Таким чином, з вищевикладених норм права випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Зазначені норми права та висновки суду відповідають правовим висновкам Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі за № 480/3105/19, провадження №К/9901/5696/20 та застосовні в даній адміністративній справі.

Між тим, в ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 04 травня 2020 року звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва позовну заяву до Міністра оборони України, Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України та Міністра оборони України щодо невиконання умов контракту з ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненадання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі та невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 надати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року м. Київ № 640/9748/20 адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнана протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненадання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, та невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 . Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 надати довідку про вартість речового майна та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зазначеним рішенням суду по справі № 640/9748/20, що набрало законної сили, судом зазначалось, що зважаючи на встановлення судом порушеного права, застосовуючи механізм захисту порушеного права та його відновлення, враховуючи, що відповідачем не надано доказів виплати відповідної суми компенсації на час розгляду справи судом, а тому суд вважав за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 надати довідку про вартість речового майна, що належить ОСОБА_1 до видачі та на підставі зазначеної довідки нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідно до виданої відповідачем довідки про вартість речового майна, що належить до видачі від 20.09.2021 р. № 3673 позивачу, відповідно до Довідки № 72/21 від 12.08.2021 р. про вартість речового майна, нараховано та належить до видачі 28032,77 грн.

За матеріалами справи судом встановлено, що 17.09.2021 року позивачу відповідно до платіжного доручення № 712 від 16.09.2021 р. виплачено компенсацію за неотримане речове майно.

Оскільки судом по справі № 640/9748/20 вже визнана протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , зокрема, щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 та позивачу відповідно до платіжного доручення № 712 від 16.09.2021 р. виплачено компенсацію за неотримане речове майно, а також не виявлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків військової прокуратури об`єднаних сил (27.02.2020) компенсації за речове майно.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно) за період з 27.02.2020 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 року по справі №640/14764/20.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 року по справі №480/2577/20, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахуванням у спірних правовідносинах по даній справі, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі №240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20

Так, за правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 31.10.2019 р. по справі №825/598/17.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені ст.116 КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд також зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні до йому виплати суми, в т.ч. грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_4 ).

Відповідно до Наказу в. о. обов`язків військового прокурора об`єднаних сил № 171к від 25.02.2020 ОСОБА_1 з 27.02.2020 звільнено з займаної посади та виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби.

Матеріалами справи підтверджується факт того, що при звільненні позивача з військової служби з останнім не було проведено повний розрахунок, а саме не було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.

При цьому, така компенсація була виплачена позивачу лише 17.09.2021 р. в розмірі 34707,80 грн., тобто в порушення приписів ст.116 КЗпП України.

Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.01.2021 року по справі №240/12238/19 в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, суд вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду) та зазначає наступне.

Зі змісту довідки № 72/21 вбачається, що позивачу було нараховано компенсацію за речове майно, всього 28032, 77 грн. (перераховано на картку 17.09.2021 року).

Суд зазначає, що середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" обраховується за правилами, визначеними у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Суд зазначає, що згідно розрахункових листів за січень та лютий 2020 року, наданих Військовою прокуратурою об`єднаних сил (копії додаються) грошове забезпечення ОСОБА_1 склало: 28263,3 грн. - за лютий 2020, 29065,4грн - за лютий 2020 року, разом 57328,6 грн.

Кількість робочих днів за вказані два місяці, які передували звільненню, становить 40 днів. Тобто середньоденний заробіток складає 1433,2 грн. (57328,6 : 40 = 1433,2грн.).

Кількість робочих днів з дати звільнення - 27.02.2020 по дату розрахунку - 17.09.2021 становить 397 дні.

Матеріали справи фактично не містять заперечень учасників по справі щодо розрахунку та суми середньоденного грошового забезпечення позивача.

Виходячи з наведеного, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становитиме 397 дні * 1433,2 грн. = 568 980,4 грн.

Оскільки згідно вищенаведеного правового висновку Верховного суду розмір середнього заробітку, належний до, виплати звільненому працівникові за весь час затримки невиплачених належних сум прямо пропорційно залежить від розміру належних невиплачених сум, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинна бути зменшена наступним чином:

Загальний розмір тобто 100% належних позивачеві при звільненні виплат становить 459545,37 грн., з якої компенсація вартості речового майна, належного до видачі становить 28032,77 грн., що в свою чергу становить 6,1 % загальної суми належних позивачеві при звільненні виплат.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 568980,4грн. 6,1% вказаної суми і становить суму середнього заробітку, належного до виплати позивачеві за весь час невиплати грошової компенсації за належне до видачі речове майно: 568 980,4 грн. : 100 * 6,1 % = 34707,8 грн.

Вказана сума - 34707,8 грн. є сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, належною позивачеві, та яка повинна бути стягнута з відповідача відповідно до чинного законодавства виходячи з принципу пропорційності

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що з метою захисту порушених прав позивача наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з військової частини НОМЕР_2 (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , адреса місця знаходження АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27.02.2020 по день фактичного розрахунку (17.09.2021) в розмірі 34707,8 грн.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження матеріалами справи.

Стосовно вимог заявленого позову щодо стягнення адвокатських витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що заявником на підтвердження витрат з оплати правової допомоги, надано договір від 01.10.2021 року про надання правничої допомоги, укладений між позивачем та адвокатом Салівон Д.О., ордер на надання правової допомоги, що виписаний адвокатом Салівон Д.О. та свдоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю,додаток до договору від 01.10.2021 року, акт № 1 приймання-передачі наданих послуг до Договору від 01.102021 р.

Як вбачається зі звіту про виконання адвокатом робіт за договором про надання правничої допомоги від 01.10.2021, позивачу надавалися послуги щодо: попереднє однайомлення та правова консультація Клієнта - 2000,0 грн., аналіз судових рішень, чинного законодавства та судової практики - 2500,0 грн., складання позовної заяви - 3500,0 грн.

Разом з тим, на підтвердження понесених витрат на правовому допомогу позивачем не надано доказів оплати за виконані адвокатом послуги, тобто не надано доказів понесених позивачем витрат.

Тобто, витрати позивача на правничу допомогу в розмірі 8000 грн. не підтверджуються жодним доказом.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач, згідно з п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» , від сплати судового збору звільнений.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 229, 243-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок - задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_2 (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , адреса місця знаходження АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27.02.2020 по день фактичного розрахунку (17.09.2021) в розмірі 34707,8 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Заічко О.В.