Справа № 360/6970/21
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

15 лютого 2022 рокуСєвєродонецькСправа № 360/6970/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Ірметова О.В., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом адвоката Денисова Миколи Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 19335,83 грн.,

ВСТАНОВИВ:

10 листопада 2021 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшли матеріали справи адвоката Денисова Миколи Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 19335,83 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач був звільнений зі служби в податковій міліції в ГУ ДФС Луганської області на підставі наказу № ПЗ-о від 30.08.2021 з посади завідувача другого сектору управління оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції у зв`язку зі скороченням штату. При цьому, безготівкове зарахування на рахунок грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 37026,60 грн. відбулася лише 07.10.2021, не дивлячись на те, що звільнений позивач був 31.08.2021, що підтверджується копією виписки по картковому рахунку позивача в АТ ''Ощадбанк" № НОМЕР_1 .

Згідно ст. 83 Кодексу законів про працю, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А 1 групи.

Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, відповідачем своєчасно компенсацію за невикористану відпустку сплачено не було. Ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Відповідачем не було надано позивачу довідки про середній розмір заробітної плати за останні два місяця роботи позивача, що передували звільненню та про кількість відпрацьованих робочих днів за останні два місяця роботи позивача, що передували звільненню. Крім того, через обмеження строку подання позову, позивач не мав можливості отримати вказану довідку самостійно.

Таким чином, враховуючи те, що двома календарними місяцями роботи, які передують серпню є червень та липень, кількість відпрацьованих робочих днів протягом вказаних місяців-42, розмір заробітної плати 15496,24+13507,50 =29003,74 грн. Розмір середньоденної заробітної плати - 29003,74/42 = 690,57 грн.

Кількість робочих днів з 31.08.2021 по 07.10.2021 - 28.

Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку складає 690,57*28 =19335,83 грн.

На підставі вищевикладеного позивач просить суд:

- стягнути з головного управління ДФС в Луганській області середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 19335,83 грн. за період з 31.08.2021 р. по 07.10.2021.24 грудня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що механізм нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції визначено Порядком виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 17 липня 2018 року № 116 (далі-Порядок № 616).

Згідно з пунктом 2 розділу 1 Порядку № 616 у цьому порядку терміни вживаються в таких значеннях:

місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, встановлене на дату настання події, без урахування одноразових додаткових видів грошового забезпечення. При цьому до місячного грошового забезпечення премія включається у розмірі, нарахованому у місяці, шо передує події;

одноденний розмір грошового забезпечення -місячне грошове забезпечення, поділене на кількість календарних днів місяця настання події.

Місяцем настання події (звільнення з служби) є серпень 2021 року, в якому 30 календарних днів (без урахування святкового дня 24 серпня).

Таким чином, місячне грошове забезпечення станом на 31.08.2021 (день звільнення), зазначене у грошовому атестаті позивача від 31.08.2021 № 55, складалося з посадового окладу у розмірі 7190,00 грн. на місяць, окладу за спеціальним званням - 1270,00 грн. на місяць, надбавки за вислугу років-2538,00 грн. на місяць, а всього -10998,00 грн.

Тобто, одноденний розмір грошового забезпечення позивачем розраховано невірно та складає 10998,00 грн.: 30 к/дн.= 366,6 грн., а не 690,57 гри., як визначено позивачем.

Головне управління ДФС у Луганській області повідомляє суд, що у зв`язку з тим, що позивачем невірно розраховано суму позову, тобто застосовано не належні правові підстави для розрахунку, відповідач не має змогу виконати ухвалу Луганського окружного суду від 13.12.2021 в частині падання витребуваних судом довідок, так як витребувана судом інформація наявна у грошовому атестаті позивача від 31.08.21 за вих. № 55.

Ухвалою суду від 12.11.2021 позовну заяву залишено без руху (а. с. 20-21).

Ухвалою від 13.12.2021 відкрито провадження в адміністративній справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (а.с. 28-29).

Дослідив матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статті 90 КАС України, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , проходив службу в податковій міліції в ГУ ДФС Луганської області (а.с. 4-6, 7).

Згідно наказу Головного управління ДФС у Луганській області «Про оголошення наказу» від 30 серпня 2021 року № 113-о вважати таким, що звільнений з посади та податкової міліції ДФС в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) 31 серпня 2021 року за пунктом 64 підпунктом «г» (через скорочення штатів) капітана податкової міліції ОСОБА_1 завідувача другого сектору Управління оперативного забезпечення зони проведення антитерористичної операції Головного управління ДФС у Луганській області. Виплатити компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 101 календарних днів (а.с. 15).

Як вбачається з виписки по банківському рахунку позивача, 07 жовтня 2021 року позивачу було виплачено заборгованість по грошовій компенсації за невикористану відпустку в сумі 37026,60 грн, що також підтверджується витягом зі зведеної відомості сум для зарахування на рахунки від 06.10.2021 №85 (а.с. 10, 46).

Отже, виплата позивачу грошовій компенсації за невикористану відпустку в сумі 37 026,60 грн здійснена відповідачем не у день звільнення ОСОБА_1 зі служби в податковій поліції.

Дослідженням розрахункового листа ОСОБА_1 (а.с. 9) встановлено, що позивачем у червні 2021 року відпрацьовано 30 днів, у липні 2021 року - 31 день, разом за два місяці, що передували звільненню, позивачем фактично відпрацьовано 61 день.

Також з наданої довідки судом встановлено, що:

у червні 2021 року позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 15496,24 грн, у тому числі: посадовий оклад - 7190,00 грн, оклад за спеціальним званням -1200,00 грн, надбавка за вислугу років - 2517,00 грн, надбавка - 1091,00 грн, премія АТО - 392,00 грн, компенсація сум - 2363,83 грн, індексація - 415,41 грн;

у липні 2021 року позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 11460,47 грн, у тому числі: посадовий оклад - 7190,00 грн, оклад за спеціальним званням -1200,00 грн, надбавка за вислугу років - 2517,00 грн., компенсація сум - 2060,47 грн, індексація - 540,03 грн

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції затверджений Наказом Міністерства фінансів України 17 липня 2018 року №616 (далі - Порядок №616).

Відповідно до п.3 Розділу І Порядку №616 грошове забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції (крім курсантів навчального закладу ДФС) складається з: посадового окладу; окладу за спеціальним званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення: надбавок за вислугу років, за особливості проходження служби, за спортивне звання, за почесне звання, за виконання функцій державного експерта з питань таємниць, за службу в умовах режимних обмежень; доплати за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук; доплати за вчене звання; премій; одноразових додаткових видів грошового забезпечення: матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; допомоги для оздоровлення.

На підставі п.3 Розділу ХІІ Порядку №616 у разі звільнення особи начальницького складу податкової міліції виплата грошового забезпечення проводиться в день звільнення.

Однак, вищенаведені норми спеціального законодавства не містять норми щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в податковій міліції.

З цього приводу суд врахував правову позицію Верховного Суду у п.27 постанови від 18.12.2018 (справа №820/4619/16), що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню, згідно з якою за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Тому наявні підстави застосувати для спірних правовідносин норми КЗпП, а доводи відповідача що до спірних правовідносин такі норми не застосовуються суд вважає необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття "якість закону" таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11 листопада 1996 року "Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32, "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року "Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, § 65).

Отже, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України", а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

Разом з тим ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Суд встановив, що позивач звільнений 30.08.2021, остаточний розрахунок із позивачем проведено 07.10.2021, що вчинено із порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а відтак у відповідності до ст. 117 КЗпП України це є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який в даному випадку становить з 31.08.2021 до 06.10.2021 (37 календарних днів, 27 робочих днів).

Щодо сум грошового забезпечення, які включаються до розрахунку розміру середньоденної заробітної плати, суд зазначає наступне.

Механізм нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції визначено Порядком виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 17 липня 2018 року № 116 (далі-Порядок № 616).

Згідно з пунктом 2 розділу 1 Порядку № 616 у цьому порядку терміни вживаються в таких значеннях: місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, встановлене на дату настання події, без урахування одноразових додаткових видів грошового забезпечення. При цьому до місячного грошового забезпечення премія включається у розмірі, нарахованому у місяці, шо передує події; одноденний розмір грошового забезпечення - місячне грошове забезпечення, поділене на кількість календарних днів місяця настання події.

З огляду на норми зазначеного Порядку, для розрахунку розміру середньоденної заробітної плати застосовується поняття місячного грошового забезпечення, у розумінні пункту 2 розділу 1 Порядку № 616.

Таким чином, для розрахунку розміру середньоденної заробітної плати слід враховувати посадовий оклад - 7190,00 грн, оклад за спеціальним званням -1200,00 грн, надбавка за вислугу років - 2517,00 грн та індексацію заробітної плати: у червні 2021 року - 415,41 грн., у липні 2021 року - 540,03 грн.

З огляду на встановлене, розмір середньоденної заробітної плати складає: 22769,44 грн : 61 кал. день = 373,27 грн.

З огляду на кількість днів затримки фактичного розрахунку - 37 календарних днів та розмір середньоденної заробітної плати - 373,27 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 373, 27 грн х 37 к.д. = 13810,99 грн.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо непроведення повного розрахунку при звільненні позивача, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією № 94 від 01.12.2021 (а.с. 25), та ним при розрахунку суми середнього заробітку допущено помилку, суд дійшов висновку про повне відшкодування судових витрат позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 14, 139, 242-245, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву адвоката Денисова Миколи Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 19335,83 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДФС у Луганській області (код ЄДРПОУ 401, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків 72) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13810,99 грн. (тринадцять тисяч вісімсот десять гривень 99 коп.).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Луганській області (код ЄДРПОУ 401, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків 72) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Ірметова