Справа № 520/4222/21
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

14 лютого 2022 року Справа №520/4222/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої Ольги, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) 16.03.2021 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФ України в Харківській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 18.02.2021 №934 про відмову у призначенні позивачу, пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2, згідно пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 09.07.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на безпідставність відмови відповідача у призначенні їй пенсії на пільгових умовах за Списками №1 та №2 з огляду на наявність у неї відповідного стажу роботи, що дає право на державну пенсію на пільгових умовах у відповідності до Списку №2, та на рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, яким визнано неконституційними окремі положення Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Ніколаєвій Ользі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у адміністративній справі №520/4222/21.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 у справі №520/4222/21 зупинено провадження у справі №360/3611/20 до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 у справі №520/4222/21 поновлено провадження у справі №360/3611/20.

У період з 20.12.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 14.01.2022, з 17.01.2022 по 24.01.2022, з 31.01.2022 по 04.02.2022 суддя перебувала у відпустці та з 07.02.2022 по 11.02.2022 - на навчанні.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Суд встановив, що позивач досягнувши 50 років, 09.07.2020 звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкового державне пенсійне страхування".

Рішенням відповідача від 16.07.2020 №3019 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкового державне пенсійне страхування". Підставою відмови слугували твердження відповідача про те, що позивач не досягла пенсійного віку.

Відповідно до розрахунків відповідача загальний стаж позивача складав - 27 років 7 місяців 5 днів, з них за Списком №1 - 1 рік 5 місяців 24 дні та за Списком №2 - 10 років 6 місяців 4 дні.

Позивач не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, звернулася до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №520/14759/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5, Держпром, під`їзд 2, поверх 3, місто Харків, 61022) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16.07.2020 №3019 про відмову в призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язано Головне Управління Пенсійного Фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.07.2020 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2, з урахуванням висновків викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020. В іншій частині позовних вимог відмовити.

На виконання вказаного рішення суду відповідач повторно розглянув заяву ОСОБА_1 від 09.07.2020 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2.

Рішенням відділу призначення пенсії управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 18.02.2021 №934 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкового державне пенсійне страхування". Підставою для відмови зазначено - не досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкового державне пенсійне страхування".

Позивач не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Виходячи зі змісту преамбули Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі по тексту - Закон України №1788-XII) даний Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно статті 2 Закону України №1788-XII за даним Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

За приписами статті 12 Закону України №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Згідно з пунктом "б" статті 13 Закону України №788-XII у редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VІІІ (далі по тексту - Закон України №213-VІІІ) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Статтею 13 Закону України №1788-XII було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок відносно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.

Отже, за змістом наведеної норми пенсія за віком на пільгових умовах є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах, певно визначений час, призначення якої має відбуватись при досягненні нижчого пенсійного віку.

У постанові від 18.02.2020 у справі №1840/3344/18 Верховний Суд зазначив, що пенсія за віком - це свого роду державний депозит (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи, та підлягає безумовному поверненню з боку держави у встановленому розмірі протягом всього життя пенсіонера після досягнення певного віку.

Суд вважає, що наведений правовий висновок необхідно розповсюдити також і на пенсії за віком на пільгових умовах.

Законом України №213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше передбачений пунктом "б" статті 13 Закону України №1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Верховною Радою України 03.10.2017 було ухвалено Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" №2148-VIII (далі по тексту - Закон України №2148-VIII), що доповнив Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі по тексту - Закон України №1058-ІV) розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

"На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах".

Рішенням Конституційного Суду України (далі по тексту - КСУ) від 23.01.2020 у справі №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII (пункт 1 Рішення №1-р/2020).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України №1788-XII у редакції до внесення змін Законом України №213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням №1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону України №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми у редакції до внесення змін Законом України №213-VIII.

У зв`язку із цим Закон України №1788-ХІІ з урахуванням Рішення КСУ №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону України №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом України №1058-ІV- з іншого у частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах.

Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд приходить до висновку, що вони суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України").

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у спірних правовідносинах підлягають застосуванню саме норми Закону України №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення КСУ №1-р/2020, а не Закону України №1058-ІV.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 за результатами перегляду рішення Верховного Суду від 21.04.2021.

Отже, умовами, за яких жінки набувають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону України №1788-ХІІ після 23.01.2020 (набрання чинності Рішення КСУ №1-р/2020), а саме пункту "б" статті 13, є: 1) зайнятість повний робочий день на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України 2) досягнення 50 років; 3) наявність стажу роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Як вбачається з матеріалів даної справи, а саме наявної у матеріалах справи копії трудової книжки Серії НОМЕР_1 , позивач працювала з 20.02.2006 за Списком №2 на посаді інженера-радіолога лабораторії радіонуклідної діагностики клініки зі шкідливими умовами труда по теперішній час.

Згідно оскаржуваного рішення пенсійного органу №934 вбачається, що позивач має 10 років 6 місяць 4 дні стажу роботи за Списком № 2 та загального трудового стажу 27 років 7 місяців 5 днів. Проте, відповідачем зазначено позивач не досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 114 Закону України №1058-IV.

З наявної у матеріалах справи копії паспорту позивача вбачається, що датою її народження є ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки позивач досягла 50 років, має загальний страховий стажу 27 років 7 місяців 5 днів та роботи за Списком №2, який становить 10 років 6 місяць 4 дні, тому остання має право на призначення пенсії на пільгових умовах із зменшенням віку з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 справа №1-5/2018(746/15) від 23.01.2020.

Таким чином, з наведеного слідує, що позивачем дотримано всі умови для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, передбачені пунктом "б" статті 13 Закону України №1788-ХІІ, тобто Закону, який, відповідно до наведеного висновку Великої Палати Верховного Суду, має застосовуватися до спірних правовідносин.

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що підставою для відмови пенсійним органом позивачу у призначенні спірної пенсії було недосягнення нею 55-річного віку станом на час звернення з відповідною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, з огляду на вимоги статті 114 Закону України №1058-ІV, які з урахуванням наведених висновків не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у даній справі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України в Харківській від 18.02.2021 №934 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету ОСОБА_4 Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_4 11.03.1980 під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Так, у даній справі умови, за наявності яких пенсійний орган зобов`язаний призначити пенсію, визначені пунктом "б" статті 13 Закону України №1788-ХІІ. Якщо такі умови наявні, орган повинен призначити пенсію. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу призначити пенсію або відмовити у її призначенні. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Так, як вже зазначалося судом, станом на час звернення до пенсійного органу позивач досягла 50 років, остання має загальний страховий стажу 27 років 7 місяців 5 днів та роботи за Списком №2, який становить 10 років 6 місяців 4 дні, тому остання має право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, зокрема, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

З огляду на викладене, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку вийти за межі позовних вимог, задовольнивши позовні вимоги у частині зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачці пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІ1, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, починаючи з 05.06.2020 (дата настання відповідного права).

За приписами частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат здійснити у порядку статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що разом із позовними вимогами позивачем також заявлено клопотання про стягнення на її користь з відповідача збитків у вигляді витрат на юридичні послуги у розмірі 7630,00 (сім тисяч шістсот тридцять гривень 00 копійок).

Суд зазначає, що положеннями частин першої, третьої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У той же час, положеннями частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно положенням статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як визначено приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно положенням статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу викладеного слід дійти висновку, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

При цьому, адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Зазначене передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України Про адвокатуру та адвокатську діяльність.

Судом встановлено, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський центр правової допомоги населенню" укладено договір від 20.10.2020 №П-1073.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору виконавець зобов`язується за дорученням замовника надати юридичні послуги, зазначені у пункті 1.2 цього договору, для чого зобов`язується вчинити фактичні та інші пов`язані з ними дії в обсязі, обумовленому в договорі.

За пунктом 1.2 договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику юридичні послуги, а саме: проект скарги у ПФ району, проект скарги в ПФ Харківської області, проект позовної заяви, консультація.

На підтвердження понесених витрат на виконання вказаного договору позивачем надано до суду акт надання юридичних послуг від 26.10.2020 та копії фіскальних чеків від 26.10.2020 на суму 4130,00 грн. та від 20.10.2020 на суму 3500,00 грн.

Як вбачається з наданих представником позивача документів, вартість послуг за надану правничу допомогу визначено таким чином: правовий аналіз, заснований на матеріалах справи 3 год. вартістю 2300,00 грн., складання проекту скарги в Пенсійний фонд району вартістю 2 год. вартістю 1100,00 грн., складання проекту скарги в Пенсійний фонд Харківської області 2 год. вартістю - 1230,00 грн., складання проекту запиту в архів 1 год. вартістю - 500,00 грн., складання проекту позовної заяви 4 год. вартістю - 2500,00 грн. Вартість наданих послуг загалом - 7630,00 грн. (12 год.).

Суд зазначає, що правовий аналіз, заснований на матеріалах справи не стосуються витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді, не є правничою допомогою, наданою протягом розгляду справи.

При цьому, дії зі складання позовної заяви адвокатом включають в себе вивчення документів, як передумова її складання.

Крім того, в якості витрат на правову допомогу в акті надання юридичних послуг зазначено складання проектів скарг до Пенсійного фонду району та Пенсійного фонду Харківської області, складання проекту запиту в архів, які матеріали адміністративної справи №520/4222/21 не містять, а тому також не відносяться до судових витрат, що підлягають відшкодуванню.

При цьому, надану позивачем копію договору від 20.10.2020 №П-1073 виготовлено таким чином, що немає можливості встановити весь текст вказаного договору, з огляду на перекриття тексту договору копіями фіскальних чеків.

З акту надання юридичних послуг встановлено, що на підготовку позовної заяви представник витратив 4 год. вартість становить - 2500,00 грн., враховуючи, що позов задоволено частково, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання позивача про вирішення питання судових витрат та стягнення на користь позивача витрат на юридичні послуги у розмірі 1250,00 грн.

Також відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України стягненню на користь позивача також підлягають судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908,00 грн.

Керуючись статтями 13, 14, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, місто Харків, 61002, ) про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 18.02.2021 №934 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2, згідно пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 05.06.2020.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривен 00 копійок).

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 у розмірі 1250,00 грн. (тисяча двісті п`ятдесят гривен 00 копійок).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 14.02.2022.

Суддя Ольга Ніколаєва