Справа № 260/3805/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 260/3805/21 пров. № А/857/20302/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Бруновської Н.В.,

з участю секретаря судового засідання - Ільченко А.З.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.10.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (суддя суду І інстанції: Калинич Я.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 10 год. 30 хв. 05.10.2021р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 06.10.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

19.08.2021р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати пп.2.50 п.2 рішення ІІ сесії Ужгородської міської ради VIII скликання другого пленарного засідання № 123 від 23.02.2021р. про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 2,0000 га для особистого селянського господарства, розташованої в районі АДРЕСА_1 ); зобов`язати Ужгородську міську раду надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 2,0000 га для особистого селянського господарства, розташованої в районі АДРЕСА_1 ); стягнути з Ужгородської міської ради на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 5000 грн. (а.с.1-12).

Відповідно до ст.257 КАС України справа віднесена судом до справ незначної складності, а її розгляд проведено за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін (а.с.19-22).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.10.2021р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано пп.2.50 п.2 рішення ІІ сесії Ужгородської міської ради VIII скликання № 123 від 23.02.2021р. про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га в районі вулиці Насипної (район: Ужгород, КОАТУУ: , зона:72, квартал:001); зобов`язано Ужгородську міську раду повторно розглянути на черговій (позачерговій) сесії Ужгородської міської ради заяву ОСОБА_1 , подану 30.09.2020р. щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення селянського господарства площею 2,0000 га в районі вулиці Насипної (район: Ужгород, КОАТУУ: , зона:72, квартал:001); в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.78-87).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила відповідач Ужгородська міська рада, яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.91-97).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до пп.2.50 п.2 рішення II сесії Ужгородської міської ради VIII скликання № 123 від 23.02.2021р. «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в районі АДРЕСА_2 , на підставі висновку управління містобудування та архітектури - ділянка знаходиться в межах земельних насаджень спецпризначення.

Суд помилково в своєму рішенні зазначив, що вказана відмова, яка прийнята відповідачем у формі оскаржуваного рішення, є невмотивованою та не містить посилання на норми законодавства, що свідчить про формальний розгляд заяви позивача і не узгоджується з нормами ч.7 ст.118 Земельного кодексу /ЗК/ України.

Відповідно до викопіювання з містобудівної документації «Генеральний план міста Ужгород», затв. рішенням XXIX сесії IV скликання № 313 від 04.06.2004р., відповідна земельна ділянка знаходиться в зоні зелених насаджень спецпризначення. З огляду на наведене, надання позивачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в даному районі суперечить містобудівній документації, а саме діючому генеральному плану території міста Ужгорода.

Підставою відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в даному випадку є саме невідповідність містобудівній документації відповідно до ст.118 ЗК України. Висновок управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради сам по собі не являється підставою для відмови, однак в ньому містяться докази того, що бажана земельна ділянка, згідно чинної документації, знаходиться в межах зелених насаджень спецпризначень та детальний план на дану територію не розроблявся.

Приймаючи рішення з питань земельних відносин щодо земельних ділянок, яких стосується вказана містобудівна документація, орган місцевого самоврядування повинен обов`язково враховувати положення такої документації. Таким чином, враховуючи те, що оскаржуване рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прийняте з підстав невідповідності цільового призначення земельної ділянки містобудівній документації, тому Ужгородська міська рада діяла в порядку, встановленому законом.

Рішення про надання дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймають виключно органи, визначені у ст.118 ЗК України, та у спосіб, який передбачений ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

З огляду на наведене, судом першої інстанції не прийнято до уваги положення чинної містобудівної документації, а саме генерального плану міста Ужгорода, відповідно до якого бажана земельна ділянка розташована в межах зелених насаджень спецпризначення, що не відповідає тому цільовому призначенню, яке визначив сам позивач - для ведення особистого селянського господарства. Оскільки, відмова Ужгородської міської ради є вмотивованою, то скасуванню підлягає й вимога щодо повторного розгляду заяви позивача.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, 30.09.2020р. позивач звернувся до Ужгородського міського голови із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою у межах норм безоплатної приватизації щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Ужгородської міської ради в районі вулиці Насипної (район: Ужгород, КОАТУУ: , зона:72, квартал:001) (а.с.39-46).

Зазначена у клопотанні земельна ділянка була вільною, право користування, право власності та будь які інші речові права згідно інформації з Державного земельного кадастру за жодною фізичною або юридичною особою не зареєстровано.

Підпунктом 2.50 п.2 рішення ІІ сесії Ужгородської міської ради VIII скликання № 123 від 23.02.2021р. позивачу ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в районі АДРЕСА_2 , на підставі висновку управління містобудування та архітектури - вказана ділянка знаходиться в межах зелених насаджень спецпризначення (а.с.47).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтовуючи відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, відповідачем зазначено у рішенні № 123 від 23.02.2021р. про її розташування в межах зелених насаджень спецпризначення, що не відповідає вимогам ч.7 ст.118 ЗК України в частині вмотивованості рішення про відмову у наданні такого дозволу.

Отже, наведені відповідачем підстави відмови у рішенні від 23.02.2021р. ІІ сесії Ужгородського міської ради VIII скликання № 123 не передбачені ст.118 ЗК України, оскільки перелік законних підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Спірна відмова, яка прийнята відповідачем у формі оскаржуваного рішення, є невмотивованою та не містить посилання на норми законодавства, що свідчить про формальний розгляд заяви позивача і не узгоджується з нормами ч.7 ст.118 ЗК України.

Відповідачем при розгляді заяви позивача не надана оцінка вищевказаним обставинам на предмет відповідності вимогам ст.118 ЗК України, через що заява позивача підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови нездійснення суб`єктом владних повноважень належної перевірки, не надання ним оцінки та не встановлення усіх обставин, які мають значення для вирішення питання щодо надання дозволу.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. З урахуванням викладеного, такий спосіб захисту, як зобов`язання Ужгородської міської ради прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодного доказу спричинення йому моральної шкоди через прийняття оскаржуваного рішення, при цьому позивач не оскаржує дій чи бездіяльності відповідача під час розгляду його заяви про затвердження проекту землеустрою, а тому останнім не доведено причинного зв`язку між прийняттям оскаржуваного рішення та настанням будь-яких негативних наслідків для позивача у вигляді моральної шкоди.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції є такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст.3 Земельного кодексу /ЗК/ України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Із змісту пункту «б» ч.1 ст.81 ЗК України слідує, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п.«в» ч.3 ст.116 ЗК України).

Частиною першою ст.121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (п.«б» ст.121 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено нормами ст.118 ЗК України.

Зокрема, відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей ЗК України.

При цьому, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Приписами абз.1 ч.7 ст.118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

При цьому, відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України підставою відмови у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що нормами ЗК України передбачені виключні підстави відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Пунктами «а», «б» ч.1 ст.12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

З урахуванням зазначеного, до повноважень Ужгородської міської ради належить розпорядження земельними ділянками, що розташовані на її території.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно ч.1 ст.46 цього Закону сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Частиною 1 ст.47 зазначеного Закону визначено, що постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.

Згідно з ч.4 ст.47 наведеного Закону постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.59 цього Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою орган місцевого самоврядування приймає одне із рішень, визначених ч.7 ст.118 ЗК України. При цьому, зважаючи на норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», таке рішення приймається на пленарних засіданнях.

Відсутність рішення про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку у формі рішення свідчить про протиправну бездіяльність відповідного органу і надає особі право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу відповідно до абз.3 ч.7 ст.118 ЗК України.

Окрім цього, під час вирішення клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, уповноважений на це орган в контексті норми ч.7 ст.118 ЗК України повинен перевірити:

відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (ч.4 ст.116 ЗК України);

чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель житлової та громадської забудови (ч.2 ст.118 ЗК України);

відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (ч.7 ст.118 ЗК України та ч.3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Таким чином, підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути невідповідність місця розташування об`єкта (земельної ділянки) наведеним вище вимогам.

При цьому, формальні підстави відмови в наданні дозволу свідчать про зловживання своїм обов`язком суб`єктом владних повноважень органом місцевого самоврядування надати такий дозвіл у відповідності до вимог закону, чим порушуються права позивача, гарантовані Конституцією України.

Отже, відмова у наданні дозволу з інших підстав не допускається.

Водночас, перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним.

Обґрунтовуючи відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території в районі вулиці Насипної (район: Ужгород, КОАТУУ: , зона: 72, квартал: 001) у рішенні № 123 від 23.02.2021р. відповідачем вказано на те, що вказана ділянка знаходиться в межах зелених насаджень спецпризначення.

Водночас, таке формулювання не відповідає вимогам ч.7 ст.118 ЗК України щодо вмотивованого рішення про відмову у наданні такого дозволу, оскільки така підстава відмови не передбачена наведеною, також остання допускає множинне розуміння та тлумачення.

За таких умов судом першої інстанції надано вірну правову оцінку спірному рішенню відповідача наведені підстави відмови не передбачені ст.118 ЗК України, оскільки перелік законних підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Вказана відмова, яка прийнята відповідачем у формі оскаржуваного рішення, є невмотивованою та не містить посилання на норми законодавства, що свідчить про формальний розгляд заяви позивача і не узгоджується з нормами ч.7 ст.118 ЗК України.

Таким чином, позовна вимога позивача про визнання протиправним та скасування пп.2.50 п.2 рішення ІІ сесії Ужгородського міської ради VIII скликання № 123 від 23.02.2021р. про відмову позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га, в районі вулиці Насипної (район: Ужгород, КОАТУУ: , зона: 72, квартал: 001), обґрунтовано задоволена судом першої інстанції.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Ужгородської міської ради надати дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність суд висновувався сформованою усталеною судовою практикою правовою позицією під час вирішення аналогічних спорів.

Зокрема, як достовірно встановлено під час судового розгляду, відповідачем при розгляді заяви позивача не надав оцінки всім обставинам, які були висвітлені у його заяві від 30.09.2021р., на предмет відповідності вимогам ст.118 ЗК України.

За таких умов заява позивача підлягає обов`язковому розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови нездійснення суб`єктом владних повноважень належної перевірки, ненадання ним оцінки та невстановлення усіх обставин, які мають значення для вирішення питання щодо надання дозволу.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

З урахуванням викладеного, такий спосіб захисту, як зобов`язання Ужгородську міську раду прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до ст.118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому ст.186-1 ЗК України;

затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до ст.118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

З приводу дискреційності наданих відповідачу повноважень щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача в цій ситуації, колегія суддів враховує роз`яснення, які наведені в постанові Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно яких у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Враховуючи вищевказане, з метою належного захисту прав позивача, суд першої інстанції вірно обрав такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання Ужгородської міської ради повторно розглянути на черговій (позачерговій) сесії Ужгородської міської ради заяву позивачу, подану 30.09.2020р., щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства 2,0000 га, розташованої в районі вул.Насипної в м.Ужгород (район: Ужгород, КОАТУУ: , зона:72, квартал: 001).

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі № 21-1465а15.

Також згідно усталеної судової практики надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

При цьому, надання дозволу на її розробку не покладає на відповідача безумовного обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність чи користування.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення, із вищевказаних мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Ужгородську міську раду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.10.2021р. в адміністративній справі № 260/3805/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Ужгородську міську раду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
Н. В. Бруновська
Дата складання повного тексту судового рішення: 14.02.2022р.