Справа № 640/27046/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Чаку Є.В. та Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, за участю третіх осіб - Територіального управління Державної казначейської служби України у Київській області та Державної судової адміністрації України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - Територіальне управління ДСА України в Київській області) щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня до 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням обмежень її розміру, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати Територіальне управління ДСА України в Київській області здійснити перерахунок суддівської винагороди за період з 18 квітня до 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та виплатити недоотриману частину коштів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо нарахування та виплати судді Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1 суддівської винагороди у період з 01 квітня по 28 серпня 2020 року із застуванням Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області нарахувати судді Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 квітня по 28 серпня 2020 року у розмірі, встановленому ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без врахування обмежень, встановлених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку дослідженим доказам та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник вказує на те, що обмеження розміру суддівської винагороди на період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року були встановлені безпосередньо Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Також скаржник просить врахувати, що рішення Конституційного Суду України не є ретроактивними та змінюють правове регулювання лише тих правовідносин, що виникнуть після дати їх ухвалення.

Ухвалою суду від 18 січня 2022 року Державну судову адміністрацію України було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Третя особа - Державна судова адміністрація України (далі - ДСА України) подала відзив на апеляційну скаргу, в якому наголосила на тому, що не нараховує та не здійснює виплату суддівської винагороди суддям. Нарахування і виплату суддівської винагороди позивачу здійснює Територіальне управління ДСА України в Київській області з бюджетних коштів як розпорядник нижчого рівня. Третя особа наголошує на тому, що бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік Територіальному управлінню ДСА України в Київській області за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя» за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 267117,291 тис грн були відкриті у повному обсязі. Зміни до кошторису Територіального управління ДСА України в Київській області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у 2020 році не вносилися. Також ДСА України виклало свої доводи щодо правомірності дій відповідача щодо обмеження розміру суддівської винагороди позивача, виплаченої у період з 18 квітня до 28 серпня 2020 року.

Від третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Територіального управління ДСА України в Київській області задовольнити частково, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року - змінити, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Обухівського районного суду Київської області.

У період з 18 квітня до 28 серпня 2020 року до позивача як особи, яка працює на посаді судді було застосовано обмеження розміру суддівської винагороди, передбачені ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Згідно з довідкою Територіального управління ДСА України в Київській області про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду від 30 вересня 2020 року № 523 за період з квітня по серпень 2020 року загальна сума коштів, що не були виплачені позивачу внаслідок застосування таких обмежень, становить 214215 грн 57 коп.

Не погоджуючись із виплатою суддівської винагороди за період з 18 квітня до 28 серпня 2020 року у меншому розмірі ніж передбачений ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що невиплата позивачу суддівської винагороди у розмірі, визначеному ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є протиправною, адже відповідно до ст. 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Враховуючи те, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є законами про судоустрій, не є складовою спеціального законодавства про судоустрій та статус суддів, ці закони жодним чином не можуть регулювати та визначати розмір суддівської винагороди, умови її виплати, оскільки це є порушенням прямих норм Конституції України та прийнятих у їх розвиток приписів ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Колегія суддів в цілому погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно обрав спосіб захисту прав позивача.

ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого права на суддівську винагороду, розмір якої у період з квітня до серпня 2020 року було обмежено.

Правовідносини, пов`язані з нарахуванням і виплатою суддівської винагороди, регулюються Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Згідно зі ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Особливості забезпечення суддів суддівською винагородою викладені у ст. 135 вказаного Закону.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді Верховного Суду - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Водночас Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», який набув чинності 18 квітня 2020 року, Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було, зокрема, доповнено новою статтею 29.

Вказана норма права встановлювала, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Таке обмеження було застосоване до нарахування, зокрема, суддівської винагороди суддям.

Разом з тим положення, які б вносили зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у Законі України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» відсутні.

У подальшому рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 положення ч.ч. 1, 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року діяли два нормативно-правові акти, які по різному регулювали правовідносини щодо визначення розміру суддівської винагороди - Закон України «Про судоустрій і статус суддів» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Визначення способу подолання правової колізії, яка виникла внаслідок одночасної дії вказаних законів, один з яких є спеціальним нормативно-правовим актом з питань судоустрою і статусу суддів, а інший - нормативно-правовим актом, що регулює такі ж правовідносини і прийнятий пізніше в часі, було предметом дослідження Верховним Судом.

Згідно з правовою позицією, що вперше викладена у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20 та у подальшому підтримана в інших постановах Верховного Суду, Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», позаяк він не є законом про судоустрій і ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Для спірних правовідносин спеціальними є норми ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закон України «Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»).

Такий висновок обґрунтований тим, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема його ст. 135, що спирається передусім на конституційні положення ч. 2 ст. 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

За правилами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час розгляду і вирішення справи колегія суддів виходить із того, що ОСОБА_1 має право на отримання суддівської винагороди, у тому числі за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року, у розмірі, визначеному ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Нарахування і виплата суддівської винагороди за вказаний період із урахуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», не узгоджується з вимогами ст. 130 Конституції України та порушує право позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі.

Визначаючи особу, яка має відповідати за адміністративним позовом та спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 , колегія суддів враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація України також визначена як головний розпорядник бюджетних коштів.

Згідно з ч. 4 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Зазначені норми права вказують на те, що територіальні управління Державної судової адміністрації України є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня.

Сторонами справи не заперечується, що фактичне нарахування і виплату суддівської винагороди судді Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1 здійснює саме Територіальне управління ДСА України в Київській області.

Як вбачається з довідки Територіального управління ДСА України в Київській області від 30 вересня 2020 року № 523, у період з квітня по серпень 2020 року позивачу нараховано і виплачено суддівську винагороду у розмірі, передбаченому ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», який не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

В цілому погоджуючись з доводами відповідача про те, що він не уповноважений на власний розсуд вирішувати який нормативно-правовий акт потрібно виконувати, колегія суддів під час розгляду і вирішення справи виходить з того, що такі дії Територіального управління ДСА України в Київській області є протиправними з тієї точки зору, що порушують право позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі, визначеному ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

При вирішенні аналогічних спорів Верховний Суд, приймаючи рішення про направлення справ на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на необхідність дослідження обставини щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на виплату суддівської винагороди (яким був обсяг фінансування потреб на виплату суддівської винагороди протягом спірного періоду, зокрема чи вносилися зміни до кошторису суду в цій частині і які, яким чином розпорядилися цими коштами).

Також Верховний Суд звертав увагу на необхідність з`ясування правового і процесуального статусу ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди, адже розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на 2020 рік.

Такі висновки викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 140/15762/20.

Згідно зі ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до п.п. 4, 7, 9 ч. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів: затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

Згідно з відзивом ДСА України на апеляційну скаргу виплата суддівської винагороди та заробітної плати працівникам апарату суду у 2020 році здійснювалася за кодом економічної класифікації видатків (далі - КЕКВ) 2111 «Заробітна плата». Кошторисні призначення Територіального управління ДСА України в Київській області для місцевих загальних судів за зазначеним кодом станом на 31 грудня 2020 року становили 267117,291 тис грн. Зміни до кошторису Територіального управління ДСА України в Київській області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносились. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік Територіальному управлінню ДСА України в Київській області за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 267117,291 тис. грн, відкриті в повному обсязі.

Зазначені доводи третьої особи - ДСА України підтверджують, що бюджетні асигнування, передбачені кошторисом Територіального управління ДСА України в Київській області на 2020 рік, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не змінювалися. Рішення про зменшення кошторисних призначень для відповідача у 2020 році ДСА України не приймалося.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що виплата ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року у меншому розмірі ніж передбачений ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» була обумовлена виключно застосуванням Головним управлінням ДСА України в Київській області обмежень, передбачених ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».

У свою чергу ДСА України після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не вчиняла дій, спрямованих на внесення зміни до кошторису Територіального управління ДСА України в Київській області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» за 2020 рік.

У зв`язку з цим колегія суддів приходить до висновку про те, що належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 є саме Територіальне управління ДСА України в Київській області.

Обираючи спосіб захисту прав позивача, які були порушені внаслідок виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року в неналежному розмірі, колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/11205/2020, згідно з яким розмір суддівської винагороди встановлено ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тож позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість). У такому контексті можемо говорити про те, що є підстави для стягнення заборгованої суми, що вимагає від суду встановлення, серед іншого, розміру заборгованості.

Водночас розмір суддівської винагороди, невиплаченої ОСОБА_1 за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року у зв`язку із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування на підставі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є спірним та становить 214215 грн 57 коп.

Вказана сума визначена Територіальним управлінням ДСА України в Київській області та зазначена у довідці про нараховану та фактично виплачену ОСОБА_1 суддівську винагороду від 30 вересня 2020 року № 523, що приєднана до матеріалів справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача є стягнення з Територіального управління ДСА України в Київській області на його користь суддівської винагороди за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року в розмірі 214215 грн 57 коп.

Колегія суддів приймає до уваги, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, що викладена, зокрема, в постанові від 23 червня 2021 року у справі № 520/13014/2020, позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди. У віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами п. 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. Верховний Суд також зауважив, що враховуючи приписи ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган (у цьому випадку ДСА України), можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.

Разом з тим під час розгляду і вирішення цього спору були встановлені обставини, які свідчать, що належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 є саме Територіальне управління ДСА України в Київській області.

Також колегія суддів враховує, що стягнення коштів з Територіального управління ДСА України в Київській області, а не ДСА України, в цілому не виключає можливості списання коштів за цим судовим рішення за рахунок коштів бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Відповідно до п. 25 вказаного Порядку безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. У разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

За змістом зазначеної норми, якщо боржником за судовим рішенням є розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, проте в головного розпорядника бюджетних коштів наявна окрема бюджетна програми для забезпечення виконання рішень суду, безспірне списання коштів з такого боржника здійснюється саме відповідною бюджетною програмою.

Таким чином, у разі невиконання Територіальним управлінням ДСА України в Київській області судового рішення у цій справі в добровільному порядку та виникнення потреби у зверненні його до примусового виконання, безспірне списання коштів буде здійснено саме за рахунок коштів бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

Додатком № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено розподіл видатків Державного бюджету України на 2020 рік, яким для ДСА України передбачена бюджетна програма 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Така ж бюджетна програма передбачена й Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік».

Відповідно, судове рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки ДСА України як органу, у віданні якого перебуває бюджетна програма 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» та як головного розпорядника бюджетних коштів, який затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Зазначені обставини вказують на необхідність участі ДСА України в цій справі саме як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції в цілому ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , проте, зобов`язавши Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області нарахувати ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 квітня по 28 серпня 2020 року у розмірі, встановленому ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», неправильно визначив як дату, з якої втрачають чинність відповідні положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», так і спосіб захисту прав позивача.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Територіального управління ДСА України в Київській області задовольнити частково, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року - змінити, виклавши абз. 3 його резолютивної частини в такі редакції: «Стягнути з Територіального управління ДСА України в Київській області на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року у розмірі 214215 грн 57 коп.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року - змінити, виклавши абзац третій його резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (місцезнаходження: вул. Жилянська, 58-б, м. Київ, 01601; ідентифікаційний код: 26268119) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) суддівську винагороду за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року у розмірі 214215 (двісті чотирнадцять тисяч двісті п`ятнадцять) грн 57 коп».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді Є.В. Чаку

Л.Т. Черпіцька