Справа № 520/13207/21
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 р. Справа № 520/13207/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/13207/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі- позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі- відповідач), в якому просила суд визнати неправомірним і скасувати податкове повідомлення - рішення від 31.05.2017 №153/2030-1303-17, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язано сплатити транспортний податок за 2017 рік - 25000 гривень на автомобіль "Порше Кайєн С Дизель", вказавши, що вимога про сплату цього податку є незаконною.

В обґрунтування позову зазначено, що податкове повідомлення - рішення від 31.05.2017 року №153/2030-1303-17, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язано сплатити транспортний податок за 2017 рік - 25000 гривень за автомобіль "Порше Кайєн С Дизель" є протиправним та таким, що винесено з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 по справі № 520/13027/21 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивачка вказує, що суд першої інстанції вирішуючи справу послався на відомі факти та порядок сплати відповідного податку, але не надав оцінку основному доводу щодо неможливості за правилами Закону в часі застосування до неї зазначеного податку. Також вказала на відсутність доказів отримання нею спірного податкового повідомлення-рішення та зазначила, що податковий орган був обізнаний про місце роботи позивачки, а отже мав змогу вручити позивачці спірне податкове повідомлення-рішення.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 27.03.2014 позивачка придбала в автоцентрі "Порше Харків" автомобіль Porsche Cayenne 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 за загальну суму 1717212,72 грн.

31.05.2017 контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення №153/2030-1303-17, згідно якого ОСОБА_1 зобов`язано сплатити транспортний податок за 2017 рік - 25000 гривень.

Позивачка, вважаючи спірне податкове повідомлення-рішення протиправним, звернулась до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне податкове повідомлення-рішення було винесено в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий Кодекс України (надалі ПК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема, загальності оподаткування - кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу.

Згідно з пунктами 8.1, 8.3 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Статтею 10 ПК України встановлені місцеві податки, зокрема, податок на майно (пп. 10.1.1 ПК України).

Положеннями п. 10.21 ст. 10 ПК України встановлено, що місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі).

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України).

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, станом на 1 січня податкового (звітного) року виходячи з марки, моделі, року випуску, об`єму циліндрів двигуна, типу пального.

Базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті (пп. 267.3.1 п. 267.3 ст. 267 ПК України).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що відповідно до Переліку легкових автомобілів, які підлягають оподаткуванню транспортним податком у 2017 році, який розміщено на офіційному вебсайті Мінекономрозвитку, автомобіль Porshe Cayenne 2013 року випуску, з об`ємом циліндрів двигуна НОМЕР_3 є об`єктом оподаткування.

Відповідно до п. 267.4 ст. 267 ПК України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до п. 267.2.1 ст. 267 ПК України.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем було правомірно винесено податкове повідомлення-рішення від 31.05.2017 № 153/2030-1303-17, про визначення позивачці, відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України, суми податкового зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб з об`єктом оподаткування - автомобіль марки: Porshe Cayenne, днз НОМЕР_4 з об`ємом 4 134 см3, 2013 року випуску.

Окрім того, в позовній заяві позивачка посилається на необізнаність про існування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 31.05.2017 № 153/2030-1303-17, оскільки контролюючим органом не надано доказів направлення вказаного податкового повідомлення-рішення на адресу позивачки, у зв`язку з чим колегія суддів зазначає таке.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що між даними інформаційних ресурсів ГУ ДПС та Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - ДРФО) виявлено розбіжності щодо місця реєстрації позивачки, а саме: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 (дата внесення інформації 06.04.2012) відповідно.

Адреса: АДРЕСА_4 неодноразово вказувалася особисто позивачкою - ОСОБА_1 , як у заяві до ДПС України від 11.09.2015, так і у позовній заяві до суду від 31.08.2015 (справа № 820/9404/15), де поряд з вищезазначеною адресою вказано, що будь-якої реєстрації ОСОБА_1 не має. Отже, саме ця адреса є місцезнаходженням позивачки.

Відповідно до пп. 267.6.2. п. 267.6 ст. 267 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Згідно з п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Відповідно до п. 70.7 ст. 70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Положенням про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженим Наказом Міністерства доходів і зборів України 10.12.2013 № 779 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 грудня 2013 р. за № 2211/24743 (чинним на момент виникнення спірних правовідносин, надалі Порядок № 779) врегульовані відносини, що виникають при реєстрації фізичних осіб, які є громадянами України; іноземцями та особами без громадянства, які постійно проживають в Україні; іноземцями та особами без громадянства, які не мають постійного місця проживання в Україні, але відповідно до законодавства зобов`язані сплачувати податки в Україні або є засновниками юридичних осіб, створених на території України, - у Державному реєстрі.

Відповідно до п.п. 1, 2 розділу IX. «Порядок подання Заяви про зміну даних, які вносяться до Облікової картки та Повідомлення» Порядку № 779, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до Облікової картки або Повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання Заяви за формою № 5ДР (додаток 11) або за формою № 5ДРП (додаток 12) відповідно. Фізичні особи подають зазначені Заяви особисто або через законного представника чи уповноважену особу до контролюючого органу за місцем проживання, у разі зміни місця проживання - до контролюючого органу за новим місцем проживання, або за місцем отримання доходів, або за місцезнаходженням іншого об`єкта оподаткування.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 2012 року форму 5-ДР про зміну місця реєстрації ОСОБА_1 до контролюючого органу не було надано, а отже, належною адресою слід вважати адресу місцезнаходження позивачки, а саме: АДРЕСА_4 , на яку контролюючим органом було надіслано податкове повідомлення-рішення від 31.05.2017 № 153/2030-1303-17.

З матеріалів справи судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем на адресу позивачки надсилалось оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 31.05.2017 № 153/2030-1303-17, проте у зв`язку з закінченням терміну зберігання лист був повернутий на адресу відповідача.

При цьому, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійсно помилково послався на Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затверджене Наказом Міністерства фінансів України 29 вересня 2017 року № 822, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2017 р. за № 1306/31174 (надалі Положення № 822), яким було скасовано Порядок № 779 та який не був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Проте, з огляду на однакове регулювання правовідносин у наведених Положенні № 822 та Порядку № 779, вказана обставина не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.

Одночасно, колегія суддів, надаючи оцінку посиланню позивачки про наявність у податкового органу інформації про місце роботи позивачки, зазначає, що чинним законодавством на податковий орган не покладався обов`язок розшукувати платників податків для вручення останнім рішень контролюючого органу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що обставини вручення або невручення позивачці спірного податкового повідомлення-рішення самі по собі не впливають на правомірність його прийняття. Вказане питання має значення лише в процедурі примусового стягнення податкового боргу з метою визначення узгодженості сум податкового зобов`язання.

Також, колегія суддів вважає юридично необґрунтованими доводи позивачки про неможливість застосування до неї транспортного податку з фізичних осіб, оскільки транспортний засіб був нею придбаний до введення відповідного податку, з огляду на таке.

Різні аспекти дії закону у часі неодноразово досліджувалися Конституційним Судом України.

Зокрема, у Рішенні від 9 лютого 1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 пункту 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №5-р/2018 від 22 травня 2018 року).

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини виникли в травні 2017 року, отже, до таких правовідносин мають застосовуватися норми законодавства, чинного на час, коли вони тривали. Факт придбання позивачкою транспортного засобу до введення транспортного податку не впливає на її обов`язок сплачувати такий податок, оскільки норми, які встановлюють такий обов`язок, є чинними та неконституційними не визнавалися.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, колегія суддів у цій справі враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Одночасно, колегія суддів вказує, що в силу приписів ст. 139 КАС України та результату розгляду справи по суті відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 по справі № 520/13207/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц