Справа № 520/23535/21
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2022 р. № 520/23535/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, в якому просить суд:

1. Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління державної податкової служби України у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, форми Ф № 0-2037 від 18.08.2020 р. про нарахування суми податкового зобов`язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010301 у розмірі 57195,14 грн. за 2019 рік.

2. Стягнути з Головного управління державної податкової служби України у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, за рахунок її бюджетних асигнувань, на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , суму витрат зі сплати судового збору .

В обґрунтування позову зазначено, що податкове повідомлення-рішення Головного управління державної податкової служби України у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, форми Ф № 0-2037 від 18.08.2020 р. про нарахування суми податкового зобов`язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010301 у розмірі 57195,14 грн. за 2019 рік. є протиправним та таким, що винесене з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 18.11.2021 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Представником відповідача 09.12.2021 рок надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення Головного управління державної податкової служби України у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, форми Ф № 0-2037 від 18.08.2020 р. про нарахування суми податкового зобов`язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010301 у розмірі 57195,14 грн. за 2019 рік. є законним, обґрунтованим та таким, що винесено в межах чинного законодавства України.

22.12.2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 04.11.2021 р. позивачкою було отримано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 0-2037 від 18.08.2020 р. про нарахування суми податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010301 у розмірі 57195,14 гривень за 2019 рік (далі - ППР) Головного управління ДПС України у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, якими згідно з пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та відповідно до пп. п.266.7 ст.266 ПК України визначені суми податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010301».

Суд зазначає, що предметом розгляду справи є твердження відповідача, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у власності ОСОБА_1 знаходиться нежитлова будівля літ. А-2, виробничий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1 370,6 м2.

Водночас позивач вважає, що належна їй на праві власності нежитлова будівля не є об`єктом оподаткування, оскільки підпадає під дію пільги, передбаченої підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, відповідно до якого не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В - F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначає, що зареєстрована як фізична особа-підприємець та здійснювала підприємницьку діяльність, використовуючи КВЕД 26.30 Виробництво обладнання зв`язку, що є основним.

Суд зазначає, що згідно ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд зазначає, що обставини відношення вище вказаної будівлі до групи "Будівлі промислові та склади" вже було вирішено Харківський окружний адміністративний суд у справі № 520/9950/18 який вказав, що «Між тим, належних та допустимих доказів для кваліфікації власності платника (а саме: нежитлова будівля виробничий будинок літ. "А-2", загальною площею 1370,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , як будівлі торгівельні матеріали справи не містять.

Усупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України таких доказів владний суб`єкт до суду не подав.

Разом з тим, з наданого позивачем до матеріалів справи Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №138027643 від 17.09.2018р. позивачу на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2004р. належить нежитлова будівля виробничий будинок літ А-2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Обставини належності позивачу станом на 01.01.2016р. вищезазначеного об`єкту нерухомості сторонами не заперечуються, визнаються, відносно розміру загальної площі цих об`єктів та місця їх дислокації спір між сторонами відсутній.

У судовому засіданні позивач стверджував, що займається промисловою діяльністю, а саме виробництво телефонних апаратів, у приміщенні виробничого будинку літ А-2, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . На підтвердження даних обставин позивачем надано до матеріалів справи оборотно-сальдові відомості. Отже, на думку позивача, будівлю, що знаходиться за даною адресою і перебуває у власності ОСОБА_1 необхідно віднести саме до Будівель промисловості.

Як зазначено позивачем, що не спростовано відповідачем, ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець використовує належне їй нежитлову будівлю у своїй господарській діяльності для здійснення у вказаному приміщенні виробництва промислової продукції: телефонних апаратів.

Згідно технічного паспорту будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є виробничою будівлею. Згідно експлікації приміщень до плану поверхів виробничого будинку, серед інших приміщень зазначаються такі, як цех, майстерня.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, а саме: рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серков проти України" (заява № 39766/05) та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06), відповідно до ст.8 Конституції України, ч.1 ст.7 КАС України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд вважає за необхідне керуватись при вирішенні даного спору приписами ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та застосувати до перелічених вище об`єктів ставки податку як за категорію Будівлі промисловості у розмірі за 2016р. - 0,5 %, а за 2017р. - 0,25%.

Посилання позивача, на те, що будівлі, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Северина Потоцького, 11, підпадають під дію положення пункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є помилковим, оскільки, в даному випадку, суд зважає на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15.05.2018 року, справа №806/2461/17 (адміністративне провадження №К/9901/27759/18), де зазначено, що: …застосування пункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Відтак, об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що знаходиться у власності позивача, не підпадає під дію п. є п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, оскільки, не перебуває у власності промислового підприємства.»

Відтак, суд констатує, що нежитлова будівля виробничий будинок літ. "А-2", загальною площею 1370,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у 2019 році належить до будинку промисловості та склади.

Щодо розміру податкового зобов`язання , суд зазначає, що за змістом первісних норм додатку №1 до Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (затвердженого рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017р. №542/17) типи нежитлової нерухомості поділяються на: будівлі готельні, будівлі офісні, будівлі торгівельні, гаражі, будівлі промислові та склади, будівлі для публічних виступів, господарські (присадибні) будівлі, інші будівлі.

Відповідно до пункту 5 Додатку № 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання Про місцеві податки і збори у місті Харкові від 22.02.2017р. за № 542/17 (в редакції до внесення змін згідно з рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018р. за № 1284/18, що набрали чинності з 01.01.2019) ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлювались у таких розмірах: 1) будівлі готельні - 1 відсоток; 2) будівлі офісні - 1 відсоток; 3) будівлі торговельні - 1 відсоток; 4) гаражі - 0,1 відсотка; 5) будівлі промислові та склади - 0,25 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; 8) інші будівлі - 0,1 відсотка.

Отже, об`єкти нерухомого майна у вигляді будівель промислових та складів початково підлягали оподаткуванню за ставкою - 0,25 відсотка мінімальної заробітної плати на перше число календарного року за 1 м2.

Проте, п.5, який встановлював окрему ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для типу промислових будівель та складів - 0,25 відсотка, рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018р. за №1284/18, що набрало чинності з 01.01.2019, був виключений із тексту локального нормативного-правового акту органу місцевого самоврядування.

Тобто, з 01.01.2019р. за нормативним волевиявленням Харківської міської ради промислові будівлі та склади слід відносити до типу інші будівлі, ставка податку за якими складає - 0,1 відсотка.

Судом встановлено, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах перевірку платника податків не здійснював, акт перевірки не складав.

І хоча владним суб`єктом обраний такий спосіб реалізації управлінської функції, котрий на думку суду, явно та однозначно не узгоджується з положеннями ст. 8 Конституції України у частині дотримання принципу юридичної визначеності та ч. 2 ст. 2 КАС України у частині забезпечення обґрунтованості, безсторонності, добросовісності, розсудливості, суд все ж таки не знаходить цю обставину підставою для скасування оскаржених рішень контролюючого органу, позаяк у силу ч. 2 ст. 19 Конституції України контролюючий орган не обтяжений законодавцем прямим обов`язок на проведення перевірки платника податків у даному випадку.

Аналізуючи вище викладене суд приходить до висновку, що невірно визначено Позивачеві суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2019 рік, оскільки при формуванні податкового повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік контролюючим органом застосована ставка податку відповідно до рішення XI сесії Харківської міської ради VII скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» (зі змінами та доповненнями), та становить для інших приміщень 0,1 %.

Суд зазначає, що мінімальна зарплата на 01.01.2019 р. складала 4173 грн. , 0,1% буде 4,173 грн.

Відтак, розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, складає:1 370,60 * 4, 173 = 57 19,51 гривень, де 1 370,60 - площа об`єкта нерухомості, 4 173 - розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2019 року,0,1 % - ставка податку для інших приміщень.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржене рішення форми Ф № 0-2037 від 18.08.2020 р. підлягає скасуванню в частині перевищення, а саме: на суму 51475,63 грн.

Посилання заявника на неможливість виокремлення частини правильно розрахованої контролюючим органом суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, від помилково обчисленої суми означеного податку у даному конкретному випадку слід визнати юридично неспроможними, адже запроваджений законодавцем алгоритм визначення грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у поєднанні із достовірно з`ясованими обставинами цього спору (у тому числі і за рахунок обставин визнаних заявником у порядку ч.1 ст.78 КАС України) не містять будь-яких розумних перешкод для розмежування (що власне підтверджується і текстом самого позову заявника).

Суд зауважує, що наслідком встановлення невідповідності частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо), та, що без неї, оспорюваний акт в іншій частині (частинах), не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення або рішення в частині нарахування певної суми окремого виду податку чи збору, накладення штрафних (фінансових) санкцій в якійсь сумі.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі податкової справи знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для задоволення вимог і скасування оскаржених рішень в частині явно та однозначно неправильного визначення податку.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Стосовно розподілу судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 вказаної статті Кодексу при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління державної податкової служби України у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, форми Ф № 0-2037 від 18.08.2020 р. про нарахування суми податкового зобов`язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010301 у розмірі 51475,63 грн. за 2019 рік.

В іншій частині податкове повідомлення-рішення Головного управління державної податкової служби України у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, форми Ф № 0-2037 від 18.08.2020 р. залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної податкової служби України у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати в частині задоволення позовних вимог у сумі 800 (вісімсот ) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.