Справа № 200/4882/21
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року Справа№200/4882/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., при секретарі судового засідання Гуменному М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про:

- визнання протиправними дії щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

- зобов`язання зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах та у пільговому розмірі відповідно до положень п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 10 вересня 2003 року по 02 березня 2017 року включно в ПАТ «Шахта ім. Засядька»;

- зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах у пільговому розмірі за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених КМУ та відповідно до положень п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 05 серпня 2020 року.

В обґрунтування позову зазначено, що 05 серпня 2020 року позивач звернувся до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про призначення пенсії через особистий кабінет порталу Пенсійного фонду України. Через особистий кабінет побачив статус розгляду заяви «відмовлено». У березні 2021 року позивач приїхав особисто до відповідача та надав заяву про призначення пенсії, однак рішенням відповідача йому було відмовлено. Вказаним рішенням до пільгового стажу не зараховано період роботи з 10 вересня 2003 року по 02 березня 2017 року у зв`язку з ненаданням довідки про пільговий характер роботи.

В подальшому позивач знову направив до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області заяву про призначення пенсії, надавши пільгові довідки, однак через особистий кабінет побачив статус розгляду заяви «відмовлено».

Позивач вважає дії Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови у призначенні пенсії протиправними, тому звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) учасників справи.

20 травня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник в Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що позивач звертався до управління із заявами про призначення пенсії від 12 червня 2020 року, 05 серпня 2020 року, 10 березня 2021 року та 09 квітня 2021 року. При розгляді поданих позивачем документів було встановлено, що для призначення пенсії заявником не додано уточнюючих довідок про пільговий характер роботи з 10 вересня 2003 року по 02 березня 2017 року.

До страхового стажу також не зараховано період роботи з 07 травня 1991 року по 06 вересня 1991 року, оскільки при прийомі на роботу вказана неповна дата підстави, період роботи з 07 вересня 1991 року по 18 лютого 1992 року, оскільки в записі про звільнення не читається печатка підприємства та період роботи з 28 жовтня 1994 року по 20 травня 1995 року, оскільки відсутні накази про прийняття та звільнення з роботи та відсутній підпис керівника.

Ухвалою суду від 31 травня 2021 року зупинено провадження у справі до набрання чинності рішенням Верхового Суду у зразковій справі № 360/3611/20.

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 12 січня 2022 року замінено первісного відповідача на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач, управління).

Сторони про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, до суду не з`явились.

Позивач надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 .

12 червня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії.

Рішенням від 22 червня 2020 року № 52 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» було відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового та пільгового стажу.

Вказаним рішенням до стажу роботи не зараховано періоди з 07 травня 1991 року по 06 вересня 1991 року та з 07 вересня 1991 року по 18 лютого 1992 року.

Крім того, як вбачається з розрахунку стажу, спірний період роботи (з 10 вересня 2003 року по 02 березня 2017 року) зарахований тільки до страхового стажу.

05 серпня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про допризначення пенсії у зв`язку з наданням додаткових документів.

Як вбачається з наданих до суду матеріалів пенсійної справи позивача, рішення за результатом розгляду заяви від 05 серпня 2020 року відповідачем не приймалось.

10 березня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії.

Рішенням від 16 березня 2021 року у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» було відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу за Списком №1.

Відповідно до вказаного рішення, до пільгового стажу не зараховано період роботи з 10 вересня 2003 року по 02 березня 2017 року у зв`язку з не наданням довідки про пільговий характер роботи. Також не зараховано до страхового стажу періоди з 07 травня 1991 року по 06 вересня 1991 року, з 07 вересня 1991 року по 18 лютого 1992 року, з 28 жовтня 1994 року по 20 травня 1995 року.

09 квітня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії.

Рішенням від 16 квітня 2021 року у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» було відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу за Списком №1.

Відповідно до вказаного рішення до страхового стажу не зараховані періоди з 07 травня 1991 року по 06 вересня 1991 року, з 07 вересня 1991 року по 18 лютого 1992 року, з 28 жовтня 1994 року по 20 травня 1995 року.

До пільгового стажу не зараховано період роботи з 10 вересня 2003 року по 02 березня 2017 року, оскільки не надано довідку про пільговий характер роботи. Надана довідка видана на непідконтрольній владі території (м. Донецьк), а ПАТ «Шахта ім. Засядька» перереєструвалась на підконтрольну Україні територію в м. Авдіївка.

Спірним питанням у даній справі є правомірність дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії та не зарахування періоду роботи позивача з 10 вересня 2003 року по 02 березня 2017 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058) та Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Статтею 62 Закону № 1788 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Відповідно до п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

З аналізу наведених положень, суд приходить до висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. Проте, у разі відсутності трудової книжки або записів у ній, які визначають право на призначення пенсії на пільгових умовах, зокрема, характер та тривалість роботи, необхідно надавати уточнюючи довідки підприємства.

Щодо спірного періоду роботи трудова книжка позивача НОМЕР_2 містить наступні записи:

- 10.09.2003 р. прийнятий підземним гірником 3 розряду з повним робочим днем в шахті з випробуваним строком три місяці;

- 14.07.2004 р. переведений учнем підземного прохідника з повним робочим днем в шахті;

- 02.01.2005 р. переведений підземним прохідником 4 розряду з повним робочим днем в шахті;

- 01.09.2005 р. присвоєно 5 розряд підземного прохідника з повним робочим днем в шахті;

- 28.03.2017 р. звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Вказані професії позивача відносяться до Списку №1 відповідно постанови КМУ № 36 від 16.01.2003 р.

Аналізуючи наведені записи, суд приходить до висновку, що належними та допустимим доказом, а саме трудовою книжкою підтверджено право позивача на зарахування спірного періоду до пільгового стажу за Списком №1, що виключає необхідність надання уточнюючих довідок, а тому посилання відповідача у рішеннях від 16 березня 2021 року та від 16 квітня 2021 року суд вважає помилковими, а рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Як вбачається з розрахунку стажу, при розгляді заяви позивача про призначення пенсії від 12 червня 2020 року, спірний період був зарахований лише до страхового стажу позивача. При цьому, рішення управління від 22 червня 2020 року № 52 не містить жодного обґрунтування та мотивів з цього приводу.

Оскільки зазначене рішення взагалі не містить відомостей про розгляд, зарахування чи не зарахування відповідачем спірного періоду роботи до пільгового стажу, а також конкретних підстав для не включення такого періоду, що свідчить про недотримання відповідачем принципів обґрунтованості та добросовісності рішення суб`єкта владних повноважень, дотримання яких перевіряється адміністративним судом відповідно до вимог пунктів 3, 5 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, і недотримання яких є підставою для скасування такого рішення.

Суд також зазначає, що саме вказані рішення як акти індивідуальної дії, а не дії відповідача, безпосередньо порушують права позивача, а тому, керуючись ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та змінити спосіб захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправними та скасування рішень про відмову у призначенні пенсії від 22 червня 2020 року № 52, від 16 березня 2021 року № 33 та від 16 квітня 2021 року № 47.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати спірний період до пільгового стажу та призначити пенсію відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд зазначає наступне.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

За приписами ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з п. «а» ст. 13 Закону № 1788 в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам.

Таким чином, Законом № 213 який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачену п. «а» ст. 13 Закону №1788 необхідну кількість страхового стажу.

Відповідно до п. 1 резолютивної частини Рішення КСУ № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14 пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213.

Згідно з п. 3 резолютивної частини Рішення КСУ №1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788 в редакції до внесення змін Законом № 213 для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам;

Таким чином, Рішенням №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону №1788, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (п. 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788 з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788 з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (п. 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, п. 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи пенсійного органу про те, що відповідно до ст. 5 Закону № 1058 дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону; виключно цим Законом визначаються, зокрема: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком. Адже Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Закон №1788 був прийнятий раніше за Закон №1058.

Велика Палата Верховного Суду також не погодилась з посиланням пенсійного органу на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058, відповідно до якого положення Закону № 1788 застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148 мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку пенсійного органу, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788 відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788 всі інші положення, чого зроблено не було.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач протиправно не застосував більш сприятливий для позивача закон, а отже відповідач діяв всупереч вимогам законодавства.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 (заява № 38722/02)).

«Ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.

Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення, а тому рішення суду про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію є формою втручання у дискреційні повноваження.

З системного аналізу положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Згідно абзацу другого частини 4 статті 245 КАС Україні у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладене, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення (перерахунку) пенсії та визначення наявності підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку) та враховуючи те, що позивач вперше звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії 12 червня 2020 року, а не 05 серпня 2020 року, як зазначено у позові, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 12 червня 2020 року на пільгових умовах відповідно до п. «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», зарахувавши до пільгового стажу за Списком №1 період роботи з 10 вересня 2003 року по 02 березня 2017 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо вимоги про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення суд зазначає, що відповідно до ст. 382 КАС України суд, яких ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання.

Суд зазначає, що позивачем не наведено обґрунтованих підстав необхідності встановлення такого виду судового контролю. Проаналізувавши матеріали адміністративної справи, суд не вбачає достатніх підстав вважати що дане рішення може бути не належним чином виконано суб`єктом владних повноважень.

У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про передчасність вимоги позивача про встановлення строку для подання звіту про виконання рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Приймаючи до уваги, що позов задоволено частково, у порядку ст. 139 КАС України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн., судові витрати у розмірі 454 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 22 червня 2020 року № 52 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 16 березня 2021 року № 33 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 16 квітня 2021 року № 47 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) про призначення пенсії від 12 червня 2020 року на пільгових умовах відповідно до п. «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», зарахувавши до пільгового стажу за Списком №1 період роботи з 10 вересня 2003 року по 02 березня 2017 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 454 грн.

Вступну та резолютивну частини рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті 12 січня 2022 року.

Повний текст рішення складено 21 січня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.І. Грищенко