Справа № 260/4231/21
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 260/4231/21 пров. № А/857/21652/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу 27 Прикордонного загону імені Героїв Карпатської січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року (головуючий суддя Скраль Т.В., м.Ужгород) у справі №260/4231/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

17.09.2021 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 22.04.2021 по 29.08.2021; 2) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки виплати при звільненні одноразової грошової допомоги, компенсації за невикористану додаткову відпустку, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації за неотримане речове майно з 22.04.2021 до дня фактичного розрахунку 29.08.2021 року.

Позов обґрунтовує тим, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 від 19.03.2021 № 141-ОС, старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту та наказом керівника від 21.04.2021 № 200-ОС ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, при виключенні із списків особового складу 21.04.2021 із затримкою розрахунку проведено виплату безспірних сум: -14.05.2021 виплачено 157 421,76 грн. у спосіб зарахування на рахунок установи банку, що підтверджується випискою по картці/рахунку AT КБ «ПРИВАТБАНК», інформацією із архівної відомості особистої картки грошового забезпечення за 2021 рік та листуванням із прикордонним загоном за адвокатськими запитами (виплата включає: одноразова грошова допомога - 116 136,00 грн.; компенсація за невикористану додаткову відпустку 42 153,06 грн.; компенсація за невикористані дні щорічної відпустки - 3871,19 грн.; інші виплати згідно картки грошового забезпечення); - 28.07.2021 виплачено частину заборгованості із компенсації за неотримане речове майно у сумі 30944,96 грн., що підтверджується скрином про зарахування коштів на рахунок та листуванням із військовою частиною за адвокатськими запитами; - 28.07.2021 виплачено заборгованість у сумі 4175,77 грн., що підтверджується скрином про зарахування коштів на рахунок (інформацію про характер та цільове призначення коштів військовою частиною не надано); - 30.08.2021 виплачено частину заборгованості із компенсації за неотримане речове майно у сумі 39217,82 грн., що підтверджується скрином про зарахування коштів на рахунок та листуванням із військовою частиною за адвокатськими запитами. Однак, відповідачем, у порушення строків передбачених статтею 116 КЗпП України, проведено остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням лише 30.08.2021. Виходячи із вищезазначеного, за період із 22.04.2021 по 29.08.2021 ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) зобов`язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку від 08.02.1995 № 100.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року позов задоволено. Визнана протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 22 квітня 2021 по 29 серпня 2021 року. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки виплати при звільненні одноразової грошової допомоги, компенсації за невикористану додаткову відпустку, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації за неотримане речове майно з 22 квітня 2021 по 29 серпня 2021 року у сумі 84 143,26 грн. (вісімдесят чотири тисячі сто сорок три гривні 26 коп.).

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги послався на те, що 21.04.2021 року позивач повідомив у рапорті, що з довідкою розрахунком та порядком виплати належних сум по мірі надходження бюджетних асигнувань ознайомлений, заперечень не має. Відповідно, на момент написання рапорту, спору не існувало і позивач з рапортом (заявою) про не виключення зі списків особового складу частини без повного розрахунку не звертався. ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів, відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України, може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки лише в межах бюджетних асигнувань. Таким чином, вини відповідача щодо несвоєчасної виплати належних при звільненні сум немає.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає доводи відповідача, зазначені в апеляційній скарзі необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

19 березня 2021 року наказом начальника 27 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 141-ОС звільнено з військової служби за статтею 26 частиною 5 пункту 2 підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас ОСОБА_1 .

21 квітня 2021 року ОСОБА_1 , наказом начальника 27 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 200-ОС, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення: ОСОБА_1 . Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 21 квітня 2021 року.

14 травня 2021 року ОСОБА_1 виплачено 157 421,76 грн. у спосіб зарахування на рахунок установи банку, що підтверджується випискою по картці/рахунку AT КБ «ПРИВАТБАНК». Виплата включає: одноразова грошова допомога - 116 136,00 грн.; компенсація за невикористану додаткову відпустку 42 153,06 грн.; компенсація за невикористані дні щорічної відпустки - 3871,19 грн.; інші виплати згідно архівних відомостей з січня 2021 року по червень 2021 року.

Відповідно до довідки розрахунку № 23 на виплату компенсації замість належного до видачі речового майна ОСОБА_1 , сума компенсації складає 71 231,25 грн.

28 липня 2021 року ОСОБА_1 виплачено частину заборгованості із компенсації за неотримане речове майно у сумі 30 944,96 грн. та індексацію грошового забезпечення в сумі 4 175,77 грн.

30 серпня 2021 року виплачено ОСОБА_1 іншу частину заборгованості із компенсації за неотримане речове майно у сумі 39 217,82 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон № 2011-XII).

Частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до п. 242 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів зазначає, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані нормами спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад і розмір виплати грошового забезпечення. Водночас такі питання врегульовано приписами загального трудового законодавства - КЗпП України.

Аналізуючи наведені норми трудового законодавства колегія суддів вважає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (Порядок № 100) нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При задоволенні позову суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції враховано такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів, вказує, що ОСОБА_1 виплачено 157 421,76 грн. у спосіб зарахування на рахунок установи банку, що підтверджується випискою по картці/рахунку AT КБ «ПРИВАТБАНК» (виплата включає: одноразова грошова допомога - 116 136,00 грн.; компенсація за невикористану додаткову відпустку 42 153,06 грн.; компенсація за невикористані дні щорічної відпустки - 3871,19 грн.; інші виплати згідно архівних відомостей з січня 2021 року по червень 2021 року. Відповідно до довідки розрахунку № 23 на виплату компенсації замість належного до видачі речового майна ОСОБА_1 , сума компенсації складає 71 231,25 грн. Позивачу виплачено частину заборгованості із компенсації за неотримане речове майно у сумі 30 944,96 грн. та індексацію грошового забезпечення в сумі 4 175,77 грн., а також іншу частину заборгованості із компенсації за неотримане речове майно у сумі 39 217,82 грн.

Апеляційний суд зазначає, що остаточний розрахунок із позивачем проведено 30 серпня 2021 року, тобто із затримкою у 86 робочих днів. Відповідно до архівних відомостей з січня 2021 року по червень 2021 року, сума нарахованої заробітної плати позивача за лютий 2021 року та березень 2021 року (останні два календарних місяці, що передували звільненню) складає 41 093,04 грн., а отже середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням складав 978,41 грн. Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 978,41 грн/день за 86 днів становить 84 143,26 грн.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 84 143,26 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 27 Прикордонного загону імені Героїв Карпатської січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 260/4231/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний