Справа № 200/12237/21
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 року Справа№200/12237/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку в загальному позовному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області,

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області провести перерахунок суддівської винагороди позивачу за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Позивача призначено безстроково на посаду судді Краснолиманського міського суду Донецької області.

За період з 1 січня по 18 квітня 2020 року позивачу була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад, розрахований виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року, та доплати за вислугу років в розмірі 20% від посадового окладу судді.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», якою з 12 березня 2020 року на всій території України було установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. […] Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідне народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).».

На підставі наведених нормативно-правових приписів з 18 квітня по 28 серпня 2020 року позивачу виплачувалась суддівська винагорода з урахуванням вказаних обмежень.

Позивач зазначає, що згідно ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно з ч. 3 ст. 135 вказаного Закону базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року […], а відповідно до ч. 4 цієї ж статті до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються регіональні коефіцієнти, зокрема, коефіцієнт 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; при цьому згідно ч.ч. 5 - 8 наведеної статті суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, в тому числі за наявності стажу роботи більше 10 років - 30 відсотків.

Позивач зауважує, що частиною 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється саме цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Вказує, що Рішенням Конституційного суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Відповідно до зазначеного Рішення положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Враховуючи наведене, на переконання позивача виплата йому суддівської виногороди у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року була неправомірно обмежена, а тому має бути перерахована із врахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у наведеному Рішенні (а.с. 1-4).

Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 18-19).

6 жовтня 2021 року через відділ документообігу та архівної роботи Донецького окружного адміністративного суду надійшов відзив на позов від відповідача, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Положення ч. 2 ст. 19 Конституції України вимагають від суб`єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 2 червня 2016 року ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії судців України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин.

13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», який набрав чинності 18 квітня 2020 року, відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 29 якого установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Обмеження, встановлене в ч. 1 цієї статті, застосовується також при нарахуванні суддівської винагороди суддям, оплата праці яких регулюється спеціальними законами.

Таким чином, нарахована заробітна плата (грошова винагорода) суддів обмежується максимальним розміром 47 230,00 грн (4 723,00 грн * 10) на місяць.

Зазначає, що Територіальне управління як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не наділене правом самостійно, без окремого правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року без обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ), так як розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, отже, не мають правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553).

Стверджує, що прийняття Закону № 553 зумовлене економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабілізації. В умовах усунення реальних загроз економічній безпеці та додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, суди не можуть відрізнятися від інших бюджетних установ (органів державної влади та інших державні органи, органів місцевого самоврядування) а судді виділятися від інших працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ, що узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини (а.с. 22-28).

Ухвалою суду від 3 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі як співвідповідачів Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 23 листопада 2021 року та відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі як співвідповідачів Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України.

Також цією ухвалою зобов`язано відповідача надати суду до 19 листопада 2021 року додаткові докази по справі, в тому числі належним чином засвідчену копію наказу (розпорядження чи іншого акту індивідуальної дії) Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про нарахування та виплату позивачу в період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року суддівської винагороди із застосуванням обмежень, що встановлені ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; докази зменшення Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Донецькій області або Краснолиманському міському суду Донецької області Донецької області бюджетних асигнувань (чи бюджетних призначень) на виплату суддівської винагороди у зв`язку із запровадженням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (якщо такий факт мав місце). (а.с. 37-38).

18 листопада 2021 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від відповідача, в яких зазначено, що рішення, накази або інші розпорядчі документи, якими вирішено при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди застосовувати обмеження, щодо передбачені статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції закону від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ), управлінням не приймались і від місцевих загальних судів Донецької області до управління такі розпорядчі документи також не надходили (а.с. 42-43).

Ухвалою суду від 23 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 9 грудня 2021 року (а.с. 83).

Ухвалою суду від 9 грудня 2021 року вирішено перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження (а.с. 94).

Ухвалою суду від 27 січня 2022 року внесено виправлення в ухвалу суду від 27 вересня 2021 року про відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та пояснення сторін, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ; працює на посаді судді Краснолиманського міського суду Донецької області з 16 грудня 2019 року (а.с. 5-10, 13).

Відповідач, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, , місцезнаходження: 84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 2, є державним органом у системі правосуддя та належним відповідачем у справі (а.с. 97).

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, Указом Президента України «Про призначення суддів» від 7 листопада 2013 року № 620/2013 позивача призначено на посаду судді місцевого Краснолиманського міського суду Донецької області (а.с. 11, https://zako№.rada.gov.ua/laws/show/620/2013#Text).

Наказом голови Краснолиманського міського суду Донецької області № 6-к від 6 грудня 2013 року з 6 грудня 2013 року позивача зараховано до штату Краснолиманського міського суду Донецької області (а.с. 11).

Наказом голови Краснолиманського міського суду Донецької області № 7-к/г від 7 листопада 2018 року «Про встановлення та виплату щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 » позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу судді з 5 серпня 2018 року (а.с. 12).

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 12 грудня 2019 року № 900/2019 позивача призначено безстроково на посаду судді місцевого Краснолиманського міського суду Донецької області (а.с. 13, https://www.preside№t.gov.ua/docume№ts/97).

Наказом голови Краснолиманського міського суду Донецької області № 12-к/г від 16 грудня 2019 року позивача вирішено вважати таким, що приступив до виконання обовязків судді безстроково з 16 грудня 2019 року (а.с. 13).

Наказом голови Краснолиманського міського суду Донецької області № 9-к/г від 8 грудня 2020 року «Про встановлення та виплату щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 » вирішено встановити та виплачувати позивачу з 6 грудня 2020 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, як такому, стаж робти судді якого складає 10 років (а.с. 14).

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено, зокрема, статтею 29 в наступній редакції: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУГО-19, спричиненої коронавірусом БАК8-СоУ-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. […] Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідне народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).».

Враховуючи зазначені приписи з 18 квітня 2020 року суддівська винагорода позивачу нараховувалась із врахуванням встановлених обмежень - 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (без врахування суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки) 47 230,00 грн (4 723,00 * 10) (а.с. 29-31).

Як вбачається з довідки про доходи, виданої відповідачем 1 жовтня 2021 року (вих. № 1208), за квітень 2020 року позивачу нараховано 68 440,37 грн, утримано 13 345,88 грн, виплачено 55 094,49 грн, за травень 2020 року нараховано 47 230,00 грн, утримано 9 209,85 грн, виплачено 38 020,15 грн, за червень 2020 року нараховано нараховано 47 230,00 грн, утримано 9 209,85 грн, виплачено 38 020,15 грн, за липень 2020 року нараховано 59 596,09 грн, утримано 11 621,24 грн, виплачено 47 974,85 грн, за серпень 2020 року нараховано 47 230,00 грн, утримано 9 209,85 грн, виплачено 38 020,15 грн (а.с. 29).

Згідно розрахункових листків за квітень-серпень 2020 року, нарахування суддівської винагороди позивача здійснювалось наступним чином:

- за квітень 2020 року нараховано 68 440,37 грн: оклад (1 день) 3 002,85 грн; доплата за вислугу років (20%) 600,57 грн, оклад (13 днів) 39 037,14 грн; доплата за вислугу років (20%) 7 807,43 грн, тимчасове обмеження 17 992,38 грн (8 днів);

- за травень 2020 року нараховано (з врахуванням тимчасових обмежень за 19 днів) 47 230,00 грн;

- за червень 2020 року нараховано (з врахуванням тимчасових обмежень за 20 днів) 47 230,00 грн;

- за липень 2020 року нараховано (з врахуванням тимчасових обмежень за 13 днів) 59 596,09 грн, в тому числі відпускні (10 днів) 32 900,87 грн;

- за серпень 2020 року нараховано (з врахуванням тимчасових обмежень за 20 днів) 47 230,00 грн (а.с. 30-31, 75-76).

Відповідно до довідки відповідача № 1306 від (без дати, надана суду 18 листопада 2021 року) за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року сума нарахувань без врахування обмежень склала 291 047,36 грн (стовб. 6), сума нарахувань з врахуванням обмежень склала 181 654,60 грн (стовб. 1), різниця між нарахуванням без врахування обмежень та нарахуванням з врахуванням обмежень склала 109 392,76 грн (стовб. 9) (а.с. 73).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів, положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX.Відповідно до вказаного Рішення Конституційного Суду України, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (п. 1 резолютивної частини Рішення).

Згідно п. 2 резолютивної частини зазначеного Рішення положення Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Судом встановлено, що з 29 серпня 2020 року суддівська винагорода позивачу нараховувалась без врахування обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ), тобто, в розмірі, передбаченому ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII: 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, та з урахуванням 30%-ої надбавки посадового окладу судді (а.с. 29-31).

Будучи не згодним із тим, що у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року суддівська винагорода нараховувалась та сплачувалась йому з обмеженнями, встановленими ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ), позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як зазначено у преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 2 червня 2016 року (далі Закон України «Про судоустрій і статус суддів», Закон № 1402-VIII) цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (ч. 2 ст. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 2 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно із Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року […].

У рішенні від 8 квітня 2016 року № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого ч. 1 ст. 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі № 1-2/2013 будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить ч. 1 ст. 55 Конституції України.

У рішенні від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у ст. 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Зазначена позиція Конституційного Суду України узгоджується із положеннями Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у пп. 6.1 п. 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Враховуючи наведене, законодавче регулювання питання суддівської винагороди може здійснюватися виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що відповідає приписам ч. 2 ст. 130 Конституції України, згідно з якою розмір суддівської винагороди встановлюється законом про судоустрій.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-IX, згідно з п. 10 розділу І якого Закон № 294-IX доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року):

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Як встановлено судом під час розгляду, дня набрання чинності Законом № 553-IX, тобто з 18 квітня 2020 року, суддівська винагорода позивача нараховувалась та виплачувалась з урахуванням обмеження, встановленого вищезазначеними нормами ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"" від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

У даному рішенні зазначено, що при вирішенні питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294-IX, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абз. 8 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Крім цього, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями п. 1 ч. 2 ст. 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абз. 8 пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини).

Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст. 6, ч. 2 ст. 19, ст. 130 Конституції України.

Фактчно оспорюваними положеннями ст. 29 Закону № 294-IX заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Також у вищезазначеному рішенні Конституційний Суд України звернув увагу на те, що згідно з Конституцією України виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (п. 14 ч. 1 ст. 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (ч.ч. 1, 2 ст. 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення ч. 1, ч. 2 ст. 130). Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Також суд Суд вказав, що Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами, встановленні обмеження суддівської винагороди.

Окрім цього, Конституційний Суд України зауважив, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України (п. 4.3 рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020).

Також наголосив, що в силу ч. 2 ст. 130 Конституції України питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентується виключно ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що, в свою чергу, виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших законів.

Враховуючи наведені вище нормативно-правові приписи та висновки Конституційного Суду України, суд вважає, що при обмеженні розміру суддівської винагороди позивача шляхом застосування Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними на підставі Закону України № 553-IX, були порушені права та гарантії незалежності позивача як судді.

Згідно ч.ч. 3-4 ст. 148 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Відповідно до ст. 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги положення ч.ч. 1, 2, 5 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких (зокрема щодо Краснолиманського міського суду Донецької області) є Державна судова адміністрація України.

Відповідач - як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня - здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі.

Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 3 березня 2021 року по справі № 340/1916/20 (та з багатьох інших постанов Верховного Суду), під час розгляду подібних справ суд, який розглядає справу, серед іншого має дослідити питання - чи не зменшувався після набрання чинності Законом № 553-ІХ обсяг асигнувань розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня щодо фінансового забезпечення судів з боку головного розпорядника бюджетних кошті (ДСА України).

Так, у зазначеній постанові вказано, що:

«…правове регулювання у поєднанні з аргументами ДСА України щодо виплати суддівської винагороди в межах видатків державного бюджету (на ці потреби) дає підстави вважати, що застосування (відповідачем) обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) при виплаті позивачу суддівської винагороди, могло бути обумовлено, окрім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань відповідачеві на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що своєю чергою передбачає безпосередню участь також і ДСА України у цьому процесі (мається на увазі виділення відповідному суду бюджетних коштів на виплату суддівської винагороди). Тому для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав судам попередніх інстанцій потрібно з`ясувати також участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди, передбачених частинами першою, третьою статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) …»;

«…причиною невиплати позивачу суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби. У такому випадку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді)»;

«…не можно заперечити існування ситуації, коли ДСА України виділила відповідачу достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу) з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але відповідач натомість розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ). Тоді є підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати (перед позивачем), є результатом дій/рішень відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками»;

«… окреслений вище аспект справи (обсяги виділення коштів на виплату суддівської винагороди протягом спірного періоду, участь ДСА України та відповідача у розпорядження ними та сума заборгованості, яка підлягає стягненню/виплаті) суди першої та апеляційної інстанцій не досліджували, тому їхні висновки в цій частині є поспішними».

За для вирішення питання щодо необхідності залучення до участі у справі в якості другого належного відповідача головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення судів ДСА України, ухвалою суду від 3 листопада 2021 року судом було зобов`язано відповідача надати суду докази зменшення Державною судовою адміністрацією України Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Донецькій області (або Краснолиманському міському суду Донецької області) бюджетних асигнувань (бюджетних призначень) на виплату суддівської винагороди у зв`язку із запровадженням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (а.с. 37-38).

18 листопада 2021 року судом було отримано від відповідача пояснення, з яких вбачається, що нарахування та виплата суддівської винагороди у розмірі, обмеженому ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (з врахуванням змін, внесених Законом № 553-ІХ), відбувалось саме у зв`язку із прийняттям Закону № 553-ІХ. Жодних посилань на скорочене фінансування Територіального управління з боку ДСА України у зв`язку із внесенням змін до ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» Законом № 553-ІХ у поясненнях (як і у відзиві на позов) відповідачем не зазначено.

До пояснень відповідачем були додані копії: Карток аналітичного обліку касових видатків (спеціальний фонд) за квітень серпень 2020 року (а.с. 44-68), Кошторису на 2020 року, затвердженого ДСА України 9 січня 2020 року (а.с. 69-70), Плану спеціального фонду бюджету на 2020 рік, затвердженого ДСА України 9 січня 2020 року (а.с. 71), Плану асигнувань загального фонду бюджету на 2020 рік, затвердженого ДСА України 9 січня 2020 року (а.с. 72).

Проаналізувавши надані відповідачем документи та поясненння, зазначені у відзиві на позов та у додаткових поясненнях, суд дійшов висновку суду, що бюджетні призначення за КЕКВ 2111 (Заробітна плата), затверджені на період квітень-серпень 2020 року, впродовж спірного періоду у бік зменшення не змінювалися, фінансування з боку ДСА України для нарахування та виплати суддям місцевих судів грошової винагороди на виконання приписів ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (з врахуванням змін, внесених Законом № 553-ІХ) у період з квітня по серпень 2020 року не зменшувалось.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що належним відповідачем за позовними вимогами позивача є саме Територіальне управління ДСА України в Донецькій області і, як наслідок, про відсутність підстав для залучення до справи в якості другого належного відповідача Державної судової адміністрації України.

Суд зазначає, що під час розгляду справи відповідач не довів належними доказами наявність обставин, що унеможливлювали виплату ним позивачу суддівської винагороди впродовж спірного періоду в розмірі, визначеному відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402-VIII, в контексті норм Бюджетного кодексу України.

Щодо твердження відповідача про те, що обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, а, отже, відповідає критеріям пропорційності і співрозмірності із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України, суд зазначає, що основним завданням територіальних управлінь Державної судової адміністрації України є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів та фінансове забезпечення місцевих загальних судів з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування. При цьому оцінка законодавчих актів на предмет їх пропорційності, співмірності тощо не належить до завдань, функцій чи повноважень відповідача.

На підставі викладеного вище суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та про зобов`язання відповідача провести перерахунок суддівської винагороди позивачу за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину підлягають задоволенню.

Щодо клопотання позивача про необхідність допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати суддівської винагороди за один місяць, суд зазначає, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми с т я г н е н н я за один місяць.

Враховуючи, що в межах даної справи позивачем не заявлялись вимоги про стягнення з відповідача певних сум, зазначене клопотання задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 2 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону україни «Про судовий збір», тому в силу вимог ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2-4, 6, 9, 12, 72-78, 90, 94, 139, 205, 244-246, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, які полягали у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди в період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням ст. 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити її недоотриману частину.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна