Справа № 420/22179/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання здійснити перерахунок надбавки за вислугу років у розмірі 50% надбавки за особливості проходження служби та надати грошовий атестат та нову довідку про додаткові види грошового забезпечення за період з 01.11.2018 р. по 31.12.2019 р. та недоплачених сум, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , в якому просило суд:

(1). Визнати протиправною бездіяльність Вiйськової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) надбавки за вислугу років у розмірі 50 % та звiльнення його без повного розрахунку.

(2). Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) перерахунок надбавки за вислугу років у розмірі 50 %, надбавки за особливості проходження служби та надати грошовий атестат та нову довідку про додаткові види грошового забезпечення за період з 01.11.2018 по 31.12.2019 року.

(3). Стягнути з військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) користь ОСОБА_1 на Олександровича ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) недоотриману надбавку за вислугу років у розмірі 13 925 гривень, надбавку за особливості проходження служби 12 226 гривень.

(4). Стягнути з військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні на його користь за період iз дня його виключення із списків особового складу до дня ухвалення судового рішення.

(5). Стягнути з військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) витрати на правову допомогу в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) 00 коп.

ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція Позивача

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що після демобілізації, 22.01.2020 року, позивач отримав на руки довідку про доходи № 21, де вказано його грошове забезпечення за кожний місяць служби у військовій частині.

Після звернення ОСОБА_1 до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з призначення пенсії з`ясувалося, що в грошовому атестаті та в довідці про додаткові види грошового забезпечення надбавка за вислугу років зазначена невірно.

Так, відповідно до даних послужного списку, розрахунку вислуги років надбавка за вислугу років 50 % мала бути встановлена з 09.11.2018 року (дата зарахування до списків військової частини НОМЕР_2 ). Крім того в довідці про додаткові види грошового забезпечення в примітках не зазначенi пiдстави невиплати грошового забезпечення та премії (в червні та листопаді 2019 року) та довiдка складена за період з 01.12.2019 року, а необхідно за період з 01.11.2018 по 31.12.2019 року.

На звернення ОСОБА_1 08.01.2021 р. та адвоката iз запитами від 10.09.2020 р., 02.11.2020 р., 27.04.2021 р. до Вiйськової частини НОМЕР_2 стосовно невиплати грошового забезпечення за вислугу років, до теперішнього часу не здійснений перерахунок надбавки за вислугу років, виплати грошового забезпечення та не надано грошовий атестат та нову довідку про додаткові види грошового забезпечення за період з 01.11.2018 по 31.12.2019 року.

(б) Позиція Відповідача

06.01.2022 р. від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши, стосовно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 надбавку за вислугу років у розмірі 50% та звільнення його без повного розрахунку командування військової частини НОМЕР_2 те, що позивачем з моменту зарахування з 09.11.2018 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та на момент звільнення 21.01.2020 позивач не надав підтверджуючих документів щодо вислуги років на військовій службі, рапорти на iм`я командира військової частини НОМЕР_2 з проханням проведення перерахунку грошового забезпечення у зв`язку зі зміною вислуги років ним не подавалися. .

Щодо позовної вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні на його користь за період із дня його виключення із списків особового складу до дня ухвалення судового рішення, командування військової частини НОМЕР_2 відповідач вважає, що норми Кодексу законів про працю України які передбачають таке стягнення не розповсюджуються на військовослужбовці, а тому вказана вимога задоволенню не підлягає.

ІІІ. Процедура та рух справи
22.11.2021 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження
З 18.08.2016 року по 08.11.2016 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_5 заступником командира реактивної артилерійської батареї на роботі з особливим складом ВОС-3410003.

З 08.11.2016 року по 30.10.2017 року, відповідно до Наказу КВМС ЗС № 160 від 08.11.2016 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_5 заступником командира ремонтної роти по роботі з особливим складом ВОС-3410003.

З 30.10.2017 року по 13.10.2018 рік, до Наказу КВМС ЗС № 170 від 23.10.2017 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_6 заступником командира гарматної артилерійської батареї по роботі з особливим складом ВЧ НОМЕР_6 ВОС-3410003.

Наказом КВМС ЗС № 302 від 19.12.2019 року позивача звільнено з військової служби у запас за пп. «й» п. 2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 21.01.2020 року.

Відповідно до Розрахунку № 69/20 від 15 липня 2020 року, складеному підполковником ОСОБА_2 та підписаному помічником командувача Вiйськово-Морських Сил Збройних Сил України з фінансово-економічної роботи начальником управління полковником ОСОБА_3 вислуга років в пільговому обчисленні складає 29 років 01 місяць 27 дня, а станом на 01.11.2018 року складала 26 років 04 мiсяцi 16 днів.

Відповідно до Довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії для обчислення пенсії від 22.01.2020 року № 21 вбачається, що за листопад 2019 року позивачу зменшено суму грошового забезпечення.

Рiшенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 по справі № 420/3663/20, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в розмірі 7810, 04 грн. Визнано незаконним рішення та дії військової частини НОМЕР_2 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, зокрема накладання дисциплінарного стягнення, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 25.12.2019 року № 813 «Про результати службового розслідування», а також наслідків дисциплінарного стягнення у вигляді зменшення розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за листопад 2019 року, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 13.11.2019 року № 238, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 25.11.2019 року № 239. Скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 25.11.2019 року № 813 «Про результати службового розслідування», а також наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 13.11.2019 року № 238 та наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 25.11.2019 року № 239. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за листопад 2019 року в розмірі 7810, 04 грн. та виплатити недоотриману суму грошового забезпечення в повному обсязі.

На звернення ОСОБА_1 08.01.2021 р. та адвоката iз запитами від 10.09.2020 р., 02.11.2020 р., 27.04.2021 р. до Вiйськової частини НОМЕР_2 стосовно невиплати грошового забезпечення за вислугу років, до теперішнього часу не здійснений перерахунок надбавки за вислугу років, виплати грошового забезпечення та не надано грошовий атестат та нову довідку про додаткові види грошового забезпечення за період з 01.11.2018 по 31.12.2019 року.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

V. Джерела права та висновки суду
Згідно ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів. Змістом статті 1-2 цього Закону передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2011 передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. У відповідності до частини 1 статті 9 зазначеного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно частини 4 даної статті грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються КМУ, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Так, змістом ч. 2 ст. 9 Закону № 2011 передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначається Положенням «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 (далі - Положення).

Згідно п. 13.9 Положення, вислуга років для виплати військовослужбовцям надбавки обчислюється кадровим (стройовим) органом спільно з фінансовим органом військової частини на підставі особової справи військовослужбовця та інших документів (за їх наявності), що підтверджують проходження військової служби, і щороку до початку нового року оголошується наказом командира військової частини, а командиру військової частини - наказом вищого командира (начальника). Календарна та пільгова вислуга років у наказі зазначаються окремо.

Відповідно до Розрахунку № 69/20 від 15 липня 2020 року, складеному підполковником ОСОБА_2 та підписаному помічником командувача Вiйськово-Морських Сил Збройних Сил України з фінансово-економічної роботи начальником управління полковником Анатолієм Григор`євим вислуга років в пільговому обчисленні складає 29 років 01 місяць 27 дня, а станом на 01.11.2018 року складала 26 років 04 мiсяцi 16 днів.

Під час проходження військової служби з 28.03.2014 року виплата грошового забезпечення здійснювалась на Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 260 від 11.06.2008 року (далі - Інструкція).

Згідно п. 13.1 Інструкції особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за вислугу років на військовій службі виплачується надбавка у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах на місяць: від 1 до 2 років - 5 відсотків; від 2 до 5 років - 10 відсотків; від 5 до 10 років - 20 відсотків; від 10 до 15 років - 25 відсотків; від 15 до 20 років - 30 відсотків; від 20 до 25 років - 35 відсотків; від 25 і більше років - 40 відсотків.

Інструкція втратила чинність на підставі наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року, яким затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).

Згідно п. 1 розділу IV Порядку № 260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за вислугу років на військовій службі у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах: від 1 до 5 років - 25 відсотків; від 5 до 10 років - 30 відсотків; від 10 до 15 років - 35 відсотків; від 15 до 20 років - 40 відсотків; від 20 до 25 років - 45 відсотків; від 25 і більше років - 50 відсотків.

Відповідно до п. 3 розділу IV Порядку № 260 для виплати надбавки за вислугу років військовослужбовцям, призваним або прийнятим на військову службу із запасу, зараховуються всі періоди попередньої служби.

Пільгова вислуга років позивача склала більше 25 років, тому надбавку за вислугу років на військовій службі повинна була становити 50%.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» («Doran v. Ireland», заява № 50389/99) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» («Salah Sheekh v The Netherlands»; заява № 1948/04), ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України, ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

За таких обставин, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є задоволення його вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Вiйськової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) надбавки за вислугу років у розмірі 50 % та звiльнення його без повного розрахунку; Зобов`язання військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) перерахунок надбавки за вислугу років у розмірі 50 %, надбавки за особливості проходження служби та надати грошовий атестат та нову довідку про додаткові види грошового забезпечення за період з 01.11.2018 по 31.12.2019 року та зобов`язання військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) недоотриману надбавку за вислугу років та надбавку за особливості проходження служби.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні на його користь за період iз дня його виключення із списків особового складу до дня ухвалення судового рішення суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно ст. 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 у справі №4-рп/2012 за статтею 47 Кодексу (КЗпП - прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічну правову позицію було також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17, відповідно до якої ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Такої ж правової позиції дотримується і П`ятий апеляційний адміністративний суд у постановах від 29 березня 2021 року по справі №420/2536/21, від 17 червня 2020 року по справі № 400/4222/19, від 03 червня 2020 року по справі №400/4047/19.

За таких умов суд не приймає до уваги посилання відповідача, що дія статті 117 КЗпП не розповсюджується на суми виплат, які були визначені судовим рішенням.

Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що положення статей 116 та 117 КЗпП України на військовослужбовців не поширюються.

Так Верховним Судом у постанові від 31.10.2019 року по справі №825/598/17 зазначено, що враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця (командування) за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику (військовослужбовцю) всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, відповідно до судової практики Верховного Суду норми статтей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічної правової позиції дотримується також і П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 29 січня 2020 року по справі №420/3361/19.

Оскільки станом на день виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (21 січня 2021 року), відповідачем не було проведено з ОСОБА_1 розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено в належному розмірі надбавку за вислугу років у розмірі 50 % та надбавки за особливості проходження служби, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині адміністративного позову підлягають задоволенню.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Суд зазначає, що стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані але не виплачені. При цьому розгляд питання про стягнення може мати місце у разі невиплати нарахованої заборгованості.

Оскільки у суду відсутня довідка про суму заборгованості по виплаті надбавки за вислугу років у розмірі 50 % та надбавки за особливості проходження служби за період з листопад-грудень 2020р. (дата виключення із списків особового складу 21 січня 2021 року) суд вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період iз 21 січня 2021 року до дня ухвалення судового рішення.

VI. Розподіл судових витрат
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону:

договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами 2 та 3 статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із статтею 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що 01.09.2020 року між адвокатом Лісовською М.М. та Теплюком К.О. (Клієнт) укладений договір-доручення про надання правової допомоги.

Предметом даного Договору, відповідно до п.1.1 є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Пунктами 4.1-4.2 Договору передбачено, що на визначення розміру гонорару Адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належність виконання окремих доручень. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованості розміру гонорару. Гонорар оформлюється додатковою угодою до цього Договору.

Так, відповідно до Додатку до Договору про надання правової допомоги від 01.09.2020 року, фактична вартість наданої правової допомоги за розрахунком представника позивача складає 15000,00 (п`ятнадцять тисячі) гривень.

Адвокатом Лісовською М.М. на ім`я ОСОБА_1 виписана квитанція № 884700 від 01.09.2020 року про надання правової допомоги за договором від 01.09.2020 року на суму 15000 гривень.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти заявленої суми витрат на правничу допомогу вважаючи їх неспівмірними виконаній роботі та недоведеними.

Згідно із ч.ч.6,7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В свою чергу, суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року по справі №160/6899/20.

З урахуванням зазначеного та розрахунку витрат часу за договором від 01.09.2020 р., суд вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 15000,00 грн. є непропорційним до предмета спору та складності справи.

Таким чином, враховуючи викладене, категорію справи, суд вважає за можливе присудити з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу по цій справі в сумі 5000,00грн. та саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є пропорційним до предмета спору.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку оскаржуваним наказам, суд дійшов висновку, що такі не відповідають критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, тому їх слід визнати протиправними і скасувати, задовольнивши позовні вимоги в частині щодо їх оскарження.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір».

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 139, 243-246КАС України суд,

ВИРІШИВ:
1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправною бездіяльність Вiйськової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) надбавки за вислугу років у розмірі 50 % та звiльнення його без повного розрахунку.

3.Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) перерахунок та виплату надбавки за вислугу років у розмірі 50 %, надбавки за особливості проходження служби та надати грошовий атестат та нову довідку про додаткові види грошового забезпечення за період з 01.11.2018 по 31.12.2019 року.

4.Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період iз 21 січня 2021 року до дня ухвалення судового рішення .

5.У решті позовних вимог відмовити.

6.Стягнути з військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) витрати на правову допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) 00 коп.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_2 : АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Суддя О.Я. Бойко