Справа № 500/8884/21
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/8884/21

15 лютого 2022 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Тернопільського апеляційного суду про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної судової адміністрації України (далі ДСА України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Тернопільський апеляційний суд, в якому просив стягнути з ДСА України на його користь суддівську винагороду за квітень, травень, червень, липень, серпень 2020 року на підставі частин 2, 3, 4, 5 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, з врахуванням регіонального коефіцієнту 1,1, 50 відсотків доплати до посадового окладу за вислугу років, у загальній сумі 307125,75 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 02 жовтня 2018 року в порядку переведення з Апеляційного суду Тернопільської області його зараховано у штат новоутвореного Тернопільського апеляційного суду на посаду судді.

У період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року Тернопільський апеляційний суд нараховував суддівську винагороду ОСОБА_1 у повному обсязі, проте виплачував її в обмеженому розмірі, а саме: у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Позивачеві безпідставно не виплачено щомісяця суддівську винагороду у розмірі посадового окладу 50 прожиткових мінімумів доходів громадян з врахуванням регіонального коефіцієнту 1,1, надбавку за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу та доплату за посаду секретаря судової палати у розмірі 5 відсотків від посадового окладу. Недоплачені суми складових суддівської винагороди, які нараховані, проте не виплачувалися, становлять за квітень 2020 року 25136,29 грн, за травень 2020 року 97237,75 грн, за червень 2020 року - 98974,13 грн, за серпень 2020 року 85777,58 грн, а всього 307125,75 грн.

Тернопільський апеляційний суд керувався Законом України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі Закон №553-ІХ, набрав чинності 18 квітня 2020 року), яким Закон України «Про Державний бюджет на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX (далі - Закон № 294-IX) доповнено статтею 29, що встановлює у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітну плату, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховувати у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Це обмеження поширено і на нарахування суддівської винагороди.

Позивач вважає, що при прийнятті Закону №553-ІХ порушено положення статті 130 Конституції України, якою прямо встановлено, що розмір винагороди судді встановлюються законом про судоустрій. Розмір суддівської винагороди визначений статтею 135 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402-VIII), а тому встановлені Законом №553-ІХ обмеження максимального розміру місячної суддівської винагороди порушують порядок, передбачений Основним Законом України, суперечать Закону №1402-VIII та позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11 березня 2020 року №4-р/2020, у якому наголошено, що держава не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді. Положення Закону України №553-IX не відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача.

Всупереч приписів статей 19 та 130 Конституції України, суддівська винагорода хоч і нараховувалася ОСОБА_1 , проте не виплачена йому в повному обсязі. При цьому, питання виплати суддівської винагороди є обов`язком ДСА України.

Головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів, крім Верховного Суду, згідно з пунктом 2 частини третьої статті 148 Закону №1402-VIII, є ДСА України. У відповідності до положень статей 151 та 152 Закону №1402-VIII та статей 34 і 35 Бюджетного кодексу України головні розпорядники коштів наділені такими бюджетними повноваженнями як підготовка, розроблення та подання бюджетного запиту на отримання коштів з Державного бюджету України. Розпорядники нижчого рівня такими повноваженнями не наділені і діють лише в межах наданих коштів.

Виплата суддівської винагороди Тернопільським апеляційним судом із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону №294-ІХ (зі змінами внесеними Законом №553-ІХ), обумовлена, окрім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань головним розпорядником на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що вочевидь свідчить про безпосередню участь ДСА України у механізмі фінансування видатків на виплату суддівської винагороди, зокрема, й до появи заборгованості з її виплати протягом квітня-серпня 2020 року. Саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень має відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання.

17 грудня 2021 року до суду надійшла заява Тернопільського апеляційного суду про розгляд справи за відсутності його представника.

28 грудня 2021 року до суду надійшов відзив ДСА України, у якому відповідач у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю. Відповідач зазначає, що згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються Законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.

Положеннями статті 148 Закону №1402-VIII визначено, що ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування. Національної школи суддів України, Служби судової охорони. ДСА України та її територіальних управлінь. ДСА України є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо Тернопільського апеляційного суду, відповідно Тернопільський апеляційний суд є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Оскільки позивач є суддею Тернопільського апеляційного суду та перебуває із зазначеним судом у трудових відносинах, саме зазначений суд як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує та виплачує позивачу суддівську винагороду. Позовні вимоги ОСОБА_1 про виплату ДСА України суддівської винагороди не можуть бути задоволені, оскільки вказані дії не належать до повноважень ДСА України, визначених статтею 152 Закону №1402-VIII, а положення частини другої статті 19 Конституції України вимагають від суб`єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. ДСА України як відповідач жодними своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не здійснювала заходів, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача.

Кошторисні призначення Тернопільського апеляційного суду за KEКB 2111 "Заробітна плата" станом на 31 грудня 2020 року становили 55601,4 тис гривень. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік Тернопільському апеляційному суду за КПКВК 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя", за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" у сумі 55601,4 тис. грн, відкриті в повному обсязі.

Тернопільський апеляційний суд як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мав правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ), поза межами видатків державного бюджету, на власний розсуд вирішуючи який нормативно-правовий акт потрібно виконувати.

Також відповідач зазначає, що рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 на спірні правовідносини з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення.

У відзиві відповідач просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника ДСА України.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Повторно така заява надійшла до суду від ОСОБА_1 24 грудня 2021 року, 09 лютого 2022 року.

Ухвалою суду від 11 січня 2022 року змінено процесуальний статус Тернопільського апеляційного суду у справі з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача на співвідповідача; встановлено учасникам судового процесу строки для подання інших заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 27 січня 2022 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03 лютого 2022 року. У цей день розгляд справи не відбувся через тимчасову непрацездатність головуючого судді, справа знята з розгляду, наступне судове засідання призначене на 15 лютого 2022 року.

Учасники справи у судове засідання 15 лютого 2022 року не з`явилися, разом з тим, кожним з учасників справи подано до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на це, та враховуючи положення частини третьої статті 194, четвертої статті 229 Кодексу адміністративного суду України (далі КАС України), розгляд справи проведено у порядку письмового провадження без фіксування судового процесу технічними засобами.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 02 жовтня 2018 року зараховано в порядку переведення з Апеляційного суду Тернопільської області у штат новоутвореного Тернопільського апеляційного суду на посаду судді, що підтверджується копією витягу з наказу №2-К від 02 жовтня 2018 року «Про зарахування суддів до штату новоутвореного Тернопільського апеляційного суду» (а.с.6).

З 17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , судді апеляційного суду Тернопільської області була встановлена доплата за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу (стаж роботи, який дає право на отримання доплати за вислугу років, на 16 жовтня 2017 року становив 20 років), про що свідчить копія наказу Апеляційного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2017 року №222-К (а.с.7).

Згідно з наказом Тернопільського апеляційного суду від 25 січня 2019 року №5-К «Про виконання обов`язків секретаря судової палати з розгляду кримінальних проваджень та справ про адміністративні правопорушення Тернопільського апеляційного суду» ОСОБА_1 з 25 січня 2019 року приступив до виконання обов`язків секретаря судової палати з розгляду кримінальних проваджень та справ про адміністративні правопорушення Тернопільського апеляційного суду строком на три роки, у зв`язку з чим йому встановлена щомісячна доплата у розмірі 5 відсотків посадового окладу (а.с.8).

Відповідно до довідки Тернопільського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року №01-17/309/2021 суддівська винагорода ОСОБА_1 станом на 01 квітня 2020 року становила 179195,50 грн, у тому числі: посадовий оклад 115610,00 грн, надбавка за вислуга років 50 відсотків 57805,00 грн, доплата за секретаря судової палат 5 відсотків 5780,50 грн (а.с.9).

Згідно з довідкою Тернопільського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року №01-17/308/2021 (а.с.10) ОСОБА_1 у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року була нарахована, проте невиплачена, суддівська винагороду у розмірі 307125,75 грн, у тому числі: за квітень 2020 року 25136,29 грн, за травень 2020 року 97237,75 грн, за червень 2020 року 98974,13 грн, за липень 2020 року - 0,00 грн, за серпень 2020 року 85777,58 грн.

У період з квітня 2020 року по серпень 2020 року при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди були застосовані обмеження, встановлені частиною першою статті 29 Закону №294-ІХ (з урахуванням змін, внесених Законом №553-ІХ), суддівська винагорода виплачувалася виходячи з розрахунку - не більше 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

У зв`язку з обмеженням відповідачами розміру суддівської винагороди, позивач звернувся із цим позовом, вважаючи, що зменшення встановленого статтею 135 Закону №1402-VIII розміру суддівської винагороди суперечить Конституції України.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України установлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як визначено частинами першою, другою статті 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (пункт 2 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою названої статті до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

З аналізу частини другої статті 130 Конституції України та частини першої статті 135 Закону №1402-VIII слідує, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини п`ятої статті 48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року №553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Пунктом 10 розділу І Закону №553-IX доповнено Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» статтею 29 такого змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

На всій території України карантин був встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на період з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року. Надалі дію карантину неодноразово продовжено постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №239 - до 24 квітня 2020 року, від 22 квітня 2020 року №291 до 11 травня 2020 року, від 04 травня 2020 року №343 - до 22 травня.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 року до 22 червня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, областей (у тому числі Рівненської області), міст Києва та Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500 у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 цифри і слово « 22 червня» замінено цифрами і словом « 31 липня».

Установлене статтею 29 Закону №294-IX обмеження щодо нарахування суддівської винагороди, розмір якої визначено Законом №1402-VIII, застосовувалося відповідачем при виплаті суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з квітня по серпень 2020 року.

Разом з тим, аналіз зазначених вище норм, дає підстави для висновку, що Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як і Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є законами про судоустрій, в розумінні статті 130 Конституції України. Наведеними чи іншими законами не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (стосовно розміру суддівської винагороди).

За наведених підстав Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не може встановлювати розміру винагороди судді.

Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Оскільки Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-IX (у редакції Закону № 553-ІХ).

Закон України № 294-IX від 14 листопада 2019 року «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться у частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої та третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами, абзац дев`ятий пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Відповідно до цього рішення установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частини першої статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша-друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини перша-друга статті 103).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці.

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абз.7, 8 пп.4.1 п.4 мотивувальної частини рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

З огляду на викладене, єдиним нормативно-правовим актом, яким визначається розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій. Цей закон є спеціальним щодо встановлення (визначення) розміру суддівської винагороди. У разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати слід спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом.

Зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині, що регламентує розмір суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року не вносилися, тому законних підстав для обмеження її виплати не було.

Отже, враховуючи, що норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є спеціальними для спірних правовідносин, то обмеження виплати позивачу суддівської винагороди протягом квітня-серпня 2020 року розміром, що не перевищував десяти прожиткових мінімумів на підставі статті 29 Закону № 294-IX (у редакції Закону № 553-ІХ) є протиправним, а доводи ОСОБА_1 обґрунтовані.

Щодо способу захисту порушених прав позивача, то суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів здійснює Державна судова адміністрація України (пункт 2 частини третьої статті 148 Закону № 1402-VIII).

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком, зокрема у цілому щодо апеляційних, окружних адміністративних, господарських та місцевих судів. Видатки судів всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку (додаток 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» (частини п`ята, шоста статті 148 Закону № 1402-VIII.

Частиною сьомою статі148 цього ж Закону установлено, що видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 149 Закону № 1402-VIII).

Положеннями частини першої та пункту 2 статті 22 Бюджетного кодексу України визначено, що за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються: на головних розпорядників бюджетних коштів; розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, зокрема ДСА України.

За змістом частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник бюджетних коштів:

отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань;

затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством;

розробляє проекти порядків використання коштів державного бюджету за бюджетними програмами, передбаченими частиною сьомою статті 20 цього Кодексу;

розробляє та затверджує паспорти бюджетних програм і складає звіти про їх виконання.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Пропозиції про зменшення бюджетних призначень на утримання судів, інших органів і установ системи правосуддя мають бути погоджені Кабінетом Міністрів України з Вищою радою правосуддя.

Отже, з урахуванням наведеного, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Апеляційні, окружні адміністративні, господарські суди чи ТУ ДСА України, як розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня, здійснюють свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі, зокрема на 2020 рік.

Відтак, саме ДСА як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати позивачу у повному обсязі суддівської винагороди.

В постанові від 07 жовтня 2021 року у справі № 260/3641/20 Верховний Суд зазначив, що у ситуації, яка склалася у зв`язку із прийняттям Закону №553-ІХ і, як наслідок, обмеження виплати суддівської винагороди десятьма прожитковими мінімумами протягом квітня-серпня 2020 року, безсумнівним, з огляду на висловлену правову позицію Верховного Суду, є те, що обмеження розміру суддівської винагороди протягом вказаного періоду було неправомірним. Поміж тим, при вирішенні питання про те, який суб`єкт владних повноважень повинен відповідати у такій ситуації за позовом, а також яким є ефективний спосіб захисту порушеного права, суд касаційної інстанції, направляючи справу (№ 340/1916/20) на новий розгляд, орієнтував суди нижчих інстанцій на те, щоб дослідили обставини щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на виплату суддівської винагороди.

З долученої до матеріалів справи довідки Тернопільського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року №01-17/381/2021 слідує, що у 2020 році кошти на оплату праці виділялися не у повному обсязі, а тому в Тернопільського апеляційного суду в 2020 році не було фінансової спроможності виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду в повному обсязі без урахування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» (а.с.11).

У віданні ДСА України перебуває окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею.

Отже, враховуючи приписи частин першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України № 4901-VI від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.

З огляду на це ефективним способом захисту порушених прав позивача на отримання недоплаченої частини суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року буде прийняття рішення про стягнення з Державної судової адміністрації України (за рахунок бюджетної програми КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів) на користь позивача обмеженої у виплаті суддівської винагороди за квітень, травень, червень, липень, серпень 2020 року у розмірі 307125,75 грн, з відрахуванням обов`язкових платежів. Позовні вимоги слід задовольнити повністю.

В силу вимог статті 139 КАС України питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Тернопільського апеляційного суду про стягнення коштів задовольнити повністю.

Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь судді Тернопільського апеляційного суду Сарновського Василя Ярославовича суддівську винагороду за квітень, травень, червень, липень, серпень 2020 року на підставі частин 2, 3, 4, 5 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, з врахуванням регіонального коефіцієнту 1,1, 50 відсотків доплати до посадового окладу за вислугу років, 5 відсотків доплати до посадового окладу за секретаря судової палати, у загальній сумі 307125,75 грн (триста сім тисяч сто двадцять п`ять гривень 75 копійок), з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Державна судова адміністрація України (вулиця Липська, 18/5, місто Київ, 01601, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Відповідач: Тернопільський апеляційний суд (вулиця Князя Острозького, 14-А, місто Тернопіль, Тернопільська область, 46006, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Повний текст рішення складено та підписано 15 лютого 2022 року.

Суддя Чепенюк О.В.