Справа № 280/3860/21
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 лютого 2022 року м. Дніпросправа № 280/3860/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.08.2021 р. (суддя Лазаренко М.С., повне судове рішення складено 16.08.2021 р.) в справі № 280/3860/21 за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп» про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю в розмірі 387 682,20 грн. та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в розмірі 2 016,04 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач у порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» і постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації норм Законів України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та «Про зайнятість населення» від 31.01.2007 р. № 70 не виконав нормативи по працевлаштуванню шести осіб з інвалідністю. Згідно зі звітом про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 р. середньооблікова численність штатних працівників відповідача становить 219 осіб, тобто повинно бути працевлаштоване 9 осіб з інвалідністю. Фактично відповідачем працевлаштоване 3 осіб з інвалідністю.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.08.2021 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосуванням норм матеріального права, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Апелянт вказує, що законодавством чітко встановлено, що особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу і забезпечують працевлаштування інвалідів, що не виконане відповідачем. Державна служба зайнятості та інші органи працевлаштування покликані лише сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю, а не забезпечувати цей норматив. Зазначає, що роботодавці мають обов`язок із створення чи виділення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, а також із пошуку та самостійного працевлаштування таких осіб.

На думку апелянта, судом першої інстанції неправильно визначено предмет позову, адже предметом позову є стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, а не зобов`язання виконати норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем у поданому до відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіті про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік відображено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становила 219 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 3 особи, тоді як повинно працювати 9 осіб.

У звіті про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю ТОВ «Інвент Груп» у 2020 році самостійно не визначило суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, зазначило фонд оплати праці штатних працівників (тис. грн.) - 14150,4, середньорічну заробітну плату штатного працівника (тис. грн. з одним десятковим знаком) 64,6.

За проведеними позивачем розрахунками сума адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році становила 387 682,20,77 грн., сума пені на заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році становила 2 016,04 грн.

Загальна сума заборгованості складає 389 698,24 грн.

Згідно з наказом ТОВ «Інвент Груп» від 02.01.2020 №3-ос «Про визначення та введення в дію «Комплексних заходів про виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів в ТОВ «ІНВЕНТ ГРУП» на 2020 рік з метою виконання Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» на підприємстві затверджено та введено в дію «Комплексні заходи про виділення та створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю в ТОВ «ІНВЕНТ ГРУП» на 2020 рік», визначені в додатку №1 до наказу №3-ос від 02.01.2020.

Наказом №2-ос від 02.01.2020 року «Про виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів» на підприємстві виділено та створено робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» нормативом в кількості 10 робочих місць.

Згідно з наказом від 28.12.2019 №14-ШР про затвердження та введення в дію з 01.01.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 10 робочих місць.

Згідно з наказом від 29.01.2020 №3-ШР про затвердження та введення в дію з 01.02.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 10 робочих місць.

Згідно з наказом від 27.02.2020 №4-ШР про затвердження та введення в дію з 01.03.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 10 робочих місць.

Згідно з наказом від 31.03.2020 №5-ШР про затвердження та введення в дію з 01.04.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 10 робочих місць.

Згідно з наказом від 30.04.2020 №6-ШР про затвердження та введення в дію з 01.05.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 10 робочих місць.

Згідно з наказом від 01.06.2020 №7-ШР про затвердження та введення в дію з 01.06.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 10 робочих місць.

Згідно з наказом від 01.07.2020 №10-ШР про затвердження та введення в дію з 01.07.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 9 робочих місць.

Згідно з наказом від 31.07.2020 №11-ШР про затвердження та введення в дію з 01.08.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 9 робочих місць.

Згідно з наказом від 27.08.2020 №12-ШР про затвердження та введення в дію з 01.09.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 5 робочих місць.

Згідно з наказом від 01.10.2020 №13-ШР про затвердження та введення в дію з 01.10.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 9 робочих місць.

Згідно з наказом від 30.10.2020 №15-ШР про затвердження та введення в дію з 01.11.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 9 робочих місць.

Згідно з наказом від 01.12.2020 №16-ШР про затвердження та введення в дію з 01.12.2020 штатного розпису є наявними виділені місяця для осіб з інвалідністю у кількості 9 робочих місць.

Відповідачем 10.01.2020, 04.02.2020, 04.03.2020, 06.04.2020, 08.05.2020, 04.06.2020, 09.07.2020, 03.08.2020, 01.09.2020, 01.10.2020, 10.11.2020, та 02.12.2020 подавались до Маріупольського міського центру зайнятості (за місцем реєстрації) звіти про наявність вакансій для інвалідів відповідно до кількості вільних місць (форма звітності №3-ПН).

Крім того, підприємством періодично в місцевих засобах масової інформації розміщувалися оголошення про потребу на постійну роботу осіб з інвалідністю (зокрема, в газетах «Приазовський робочий», «Варианты», «AVISO»).

12.02.2021 відповідач звернувся до Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з листом №1202-1/2021, в якому останній повідомляє, що підприємством протягом 2020 року виконані всі зобов`язання роботодавця відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», але не зважаючи на докладені зусилля, ТОВ «Інвент Груп» не виконаний норматив з працевлаштування інвалідів у зв`язку з відсутністю кандидатів-інвалідів. У зв`язку з чим, підприємство вважає, що не може бути застосована господарсько-фінансова санкція, передбачена статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Враховуючи, що відповідачем створено робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, подано звітність форми №3-ПН упродовж 2020 року до органів державної служби зайнятості, тобто вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за звітом форми 10-ПІ за 2020 р. відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» і Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ТОВ «Інвент Груп» становить 219 осіб, кількість осіб з інвалідністю штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», 9, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, - 3.

Листом від 22.03.2021 р. №03-251/401 позивач повідомив відповідача, що згідно зі звітом форми 10-ПОІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік» середньооблікова чисельність працюючих на підприємстві осіб з інвалідністю менша, ніж установлена частиною першою статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Отже, у зв`язку із невиконанням нормативу ТОВ «Інвент Груп» має сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 387 682,20 грн.

Крім того, позивачем нараховане на повну суму недоїмки пеню, розмір якої складає 2 016, 04 грн.

Адміністративно-господарські санкції та пеня відповідачем не сплачено.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначає Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 р. № 875-XII (далі Закон № 875-ХІІ), який гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Статтею 7 Закону № 875-ХІІ визначено, що законодавство про соціальну захищеність осіб з інвалідністю в Україні складається з цього Закону та інших актів законодавства, що видаються відповідно до нього.

Згідно зі статтею 17 цього Закону метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою ті іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

За змістом статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Особам з інвалідністю, які не мають змоги працювати на підприємствах, в установах, організаціях, державна служба зайнятості сприяє у працевлаштуванні з умовою про виконання роботи вдома.

Особи з інвалідністю можуть залучатися до оплачуваних громадських робіт за їх згодою.

Статтею 19 Закону № 875-ХІІ встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

У межах зазначених нормативів здійснюється також працевлаштування осіб з інвалідністю унаслідок психічного розладу відповідно до Закону України "Про психіатричну допомогу".

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

До виконання підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, може бути зараховано забезпечення роботою осіб з інвалідністю на підприємствах, в організаціях громадських організацій осіб з інвалідністю шляхом створення господарських об`єднань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, та підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю з метою координації виробничої, наукової та іншої діяльності для вирішення спільних економічних та соціальних завдань.

Порядок реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, строки подання йому звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, контролю за виконанням нормативу робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо їх реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, подачі щорічного звіту, а також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, з метою контролю за виконанням нормативу робочих місць, передбаченого частиною першою цієї статті, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, здійснює перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, подання ними звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі шляхом його зарахування.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Норматив робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом. Якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, або порядок їх встановлення, відмінні від зазначених у цьому Законі, застосовуються положення цього Закону.

Відповідальність за зазначене порушення передбачена статтею 20 Закону № 875-ХІІ, відповідно до частини першої якої підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

За змістом частини четвертої статті 20 Закону № 875-ХІІ адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Оскільки у відповідача не працевлаштовано 6 осіб з інвалідністю позивачем згідно зі статтею 20 Закону № 875-ХІІ нараховані адміністративно-господарські санкції в розмірі 387 682,20 грн.

Згідно з пунктом 2 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 р. № 70, роботодавці сплачують суму адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту інвалідів (далі - відділення Фонду) за місцем їх державної реєстрації як юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців на рахунки, відкриті в органах Державного казначейства, до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Обчислення суми адміністративно-господарських санкцій проводиться роботодавцями самостійно згідно з порядком заповнення звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю, затвердженим Мінсоцполітики за погодженням з Держстатом.

Судом встановлено, що відповідачем сума адміністративно-господарських санкцій самостійно на обчислювалась та не сплачувалась.

Відповідачем створені робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю фахівці по роботі з клієнтами, інженер-конструктор, менеджер оптової торгівлі, торговельний представник. Відповідачем для працевлаштування інвалідів протягом 2020 р. надавались звіти до центру зайнятості форми № 3-ПН про наявність вакансій, в тому числі для осіб з інвалідністю, а також розміщувались у місцевих засобах масової інформації оголошення про потребу на постійну роботу осіб з інвалідністю.

Центром зайнятості та його територіальними підрозділами не направлялись відповідачу особи з інвалідністю для працевлаштування.

Таким чином, відповідачем приймалися заходи щодо працевлаштування інвалідів на вакантні посади.

Відповідно, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що оскільки відповідачем виконано обов`язок щодо звітування своєчасно та в повному обсязі, приймались інші заходи задля працевлаштування осіб з інвалідністю, то вважається, що такою особою вжито залежні від нього, передбачені законодавством, заходи для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто дії для недопущення господарського правопорушення. Враховуючи, що відповідачем здійснено всі залежні від нього заходи для забезпечення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, то відсутні підстави для нарахування відповідачу адміністративно-господарських санкцій у розмірі 387 682,20 грн.

Частиною другою статті 20 Закону № 875-ХІІ передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Оскільки суд визнав протиправним нарахування відповідачу адміністративно-господарських санкцій в розмірі 387 682,20 грн., відсутні підстави для стягнення з відповідача пені за порушення термінів сплати таких адміністративно-господарських санкцій.

У спростування доводів апелянта суд зазначає, що в силу приписів Закону № 875-ХІІ на роботодавця покладається обов`язок зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю, проте такий обов`язок не супроводжується обов`язком займатись пошуком таких осіб для працевлаштування на створені робочі місця.

Такий обов`язок статтею 18 зазначеного Закону покладено на органи виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті особами з інвалідністю робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення. Такі санкції не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому суб`єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом № 875-ХІІ заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Ці ж обставини спростовують доводи апелянта стосовно того, що судом неправильно визначено предмет позову, адже нарахування адміністративно-господарських санкцій як виду відповідальності можливо лише за умови наявності складу правопорушення, якого в діях відповідача немає.

З огляду на вищезазначене, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідачем виконаний обов`язок, передбачений нормами чинного законодавства, зі створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідно, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, що обумовлює відсутність підстав для стягнення адміністративно-господарських санкцій.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем поставлено питання про стягнення з бюджетних асигнувань позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. та надано відповідне клопотання як окремий документ.

Позивач заперечував проти стягнення таких судових витрат, подавши відповідні заперечення.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з такого.

ТОВ «Інвент Груп» укладено з адвокатом Дучалом О.Ф. договір на надання правової допомоги № 05/2016 від 11.05.2016 р.

Додатковою угодою від 10.01.2022 р. сторони договору погодили надання адвокатом правничої допомоги при розгляді адміністративної справи № 280/3860/21 за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, зокрема, подання відзиву на апеляційну скаргу, інших процесуальних документів, а також вартість послуг адвоката 2 000 грн. без податку на додану вартість за годину роботи адвоката.

Відповідно до звіту адвоката № 21 за надані послуги від 14.01.2022 р. адвокатом надано наступні послуги: опрацювання матеріалів справи, аналіз апеляційної скарги 2 години, опрацювання законодавчої бази 0,5 годин, підготовка відзиву на апеляційну скаргу 2 години, підготовка клопотання про стягнення з позивача витрат на правову допомогу 0,5 годин, загалом 5 годин.

Актом приймання-передачі наданих послуг від 14.01.2022 р. відповідач підтверджує, що адвокатом надано зазначені послуг, витрачено 5 годин робочого часу, вартість наданих юридичних послуг складає 10 000 грн. (5 годин х 2 000 грн.).

Платіжним дорученням № 169 від 20.01.2022 р. ТОВ «Інвент Груп» перераховано адвокату Дучал О.Ф. суму в розмірі 10 000 грн. як оплата витрат на правничу допомогу адвоката в справі № 280/3860/21.

Частиною першою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт перший частини третьої статті 132 КАС).

За змістом частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 139 КАС України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За положеннями частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18 та постанові Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 280/1765/19, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За змістом частини п`ятої статті 134 КАС України визначено вимоги до визначення розміру витрат на оплату послуг адвоката, який має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 року у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 року у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 року у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 року у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 року у справі № 915/237/18.

Суд зазначає, що подані позивачем документи в сукупності не містять обґрунтованої та об`єктивної суми витрат на правову допомогу саме в розмірі 10 000,00 грн. як такі, що неминуче мали бути вчинені адвокатом для відновлення прав клієнта, адже власне підготовка відзиву на апеляційну скаргу включає в себе опрацювання матеріалів справи, ознайомлення з рішенням суду першої інстанції, опрацювання законодавчої бази тощо.

Крім того, при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, яка має бути стягнута на користь відповідача, суд враховує наявність заперечення відповідача проти стягнення таких витрат, а також й той факт, що відповідачем подавалось до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, підготовлений адвокатом Дучалом О.Ф., в якому вже викладалась позиція відповідача зі спірного в цій справі питання, яка є аналогічною позиції, викладеної у відзиві на апеляційну скаргу.

Враховуючи зазначені обставини, а також незначну складність справи, суд доходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. є не співмірними зі складністю цієї справи та часом витраченим на надання правової допомоги у межах апеляційного перегляду справи, у зв`язку з чим підлягають зменшенню до 2 000,00 грн.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення не вбачається.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.08.2021 р. в справі № 280/3860/21 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.08.2021 р. в справі № 280/3860/21 за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (, 69002, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 75, оф. 226) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп» (, 69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 133, прим. 106) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття 14.02.2022 р. та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 14.02.2022 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко