Справа № 300/2800/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 300/2800/21 пров. № А/857/19065/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Кушнерика М. П., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі №300/2800/21 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя в 1-й інстанції Матуляк Я.П.,

час ухвалення рішення 16.09.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №000/849/0713 від 10 листопада 2020 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання на 179597,50 грн за платежем податок на додану вартість; визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №000/850/0713 від 10 листопада 2020 року, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 1020, 00 грн за платежем адмін. штрафи та інші санкції; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №000/851/0713 від 10 листопада 2020 року, яким застосовано штраф у розмірі 1700,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що позивачем був здійснений поточний ремонт взятого в суборенду майна, а роботи, витрати по яких віднесені останнім до витрат періоду, в якому здійснений такий ремонт. Вказані господарські операції підтверджуються первинним бухгалтерськими документами, які відповідають вимогам чинного законодавства, не містять дефектів форми чи змісту. Зазначає, що виконані ремонтні роботи не передбачають перебудови, зміни функціонального призначення, геометричних розмірів, втручання у несучі конструктивні системи орендованих приміщень тощо, тобто здійснені ремонтні роботи не підпадають під зміст поняття капітальний ремонт. Таким чином, понесені витрати на поточний ремонт орендованої нерухомості позивачем правомірно включені як платником податку до витрат періоду, в якому був здійснений ремонт. Звертає увагу, що позивачем під час перевірки було надано всі необхідні документи разом із запереченням до акту перевірки, що спростовує висновки суду першої інстанції про ненадання документів під час перевірки. Щодо посудомийної машини та принтера, то вказує на те, що такі використовувалися у господарській діяльності, однак у зв`язку із затопленням були пошкодженні. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивач за період, який перевірявся здійснював поліпшення орендованого приміщення, яке було здійснено з відомо суборендаря. Після закінчення строку дії договору суборенди приміщення передано суборендарю без компенсації за проведений ремонт. Оскільки приміщення передається орендодавцю без компенсації, орендар нараховує податкові зобов`язання з податку на додану вартість виходячи з вартості цих поліпшень. Зазначає, що відповідно до первинних документів позивачем не включено до податкових зобов`язань вартість поліпшення (поточного ремонту) за 2019 рік в сумі 673571,90 грн в т.ч. ПДВ 134714,38 грн, у результаті чого не визначено податкові зобов`язання на загальну суму 134714,38 грн. Звертає увагу, що позивачем віднесено до податкового кредиту вартість посудомийної машини та принтер, однак до перевірки не надано первинної документації щодо їх використання у господарській діяльності, а станом на 30 вересня 2020 року вищевказані товарно-матеріальні цінності на залишку не обліковуються. Також позивачем не надано документи до перевірки у строк визначений податковим законодавством. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені правомірно. Крім того, звертає увагу, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки рішення ДПС України про результати скарги позивачем отримано 06 лютого 2021 року, а з позовом звернувся лише 11 червня 2021 року, тобто позивачем пропущено місячний строк. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник позивача (апелянта) Феленко С.О. у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Крім того, покликається, що строки звернення до суду пропущено з поважних причин.

Представник відповідача Лаврук В.В. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, а також додаткові пояснення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі 20.1.4 п. 20.1 ст.20, п.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.7 п.78.1 ст.78, п.82.2 ст.82 ПК України, п.2 ст.13 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", наказу за №1034 від 21 вересня 2020 року Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області проведено документальну виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 05 грудня 2018 pоку по 30 вересня 2019 року, за результатами якої складено Акт за №694/09-19-07-13/ НОМЕР_1 від 05 жовтня 2020 року (а.с.9-59).

Перевіркою встановлено: порушення вимог п.44.1, п.44.3 ст.44 ПК України - документи до перевірки надано в не повному обсязі; порушення пп.а п.185.1 ст.185, пп.а п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.5 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 ПК України, у результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 143678,00 грн, в тому числі за 2019 рік; порушення п.120.2 ст.120-1, п.201.1, п.201.10, п.201.16 ст.201 ПК України, в результаті чого не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних за 2019 рік податкові накладні на загальну суму ПДВ 143678,00 грн.

Як наслідок, відповідачем винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 10 листопада 2020 року за № 000/849/0713, 000/850/0713, 000/851/0713 (а.с.60-63).

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, 04 грудня 2020 року позивач звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою, яка залишена 01 лютого 2021 року без задоволення (а.с.64-65).

Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями прийнятими за наслідками проведеної перевірки, позивач звернувся з цим позовом в суд.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відсутні, оскільки позивачем віднесено до податкового кредиту вартість посудомийної машини та принтер. В той же час, позивачем до перевірки не надано первинної документації щодо їх використання в господарській діяльності, а станом на 30 вересня 2020 року вищевказані товарно-матеріальні цінності на залишку не обліковуються. Надані до суду позивачем акти про виявлені дефекти жодним чином не спростовують факту допущеного порушення та не надавались до перевірки. Крім того, відсутність факту реєстрації платником податку-продавцем товарів/послуг податкових в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковiй накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період (абз.15 п.201.10 ст.201 ПКУ), а тому правомірними є висновки контролюючого органу, що позивачем, в порушення п. г п.198.5 ст.198, п.201.1, п.201.7, абз.1 п.201.10 ст.201 ПКУ не складено податкові накладні на дату виникнення податкових зобов`язань (чи за відповідний податковий період) та відповідно - не зареєстровано такі ПН у Єдиному реєстрі податкових накладних у відповідності до вимог Кодексу. Також позивач не обґрунтував неможливості надання документів контролюючому органу під час проведення перевірки чи вчинення платником податку дій для відновлення таких документів в порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, а також у суді першої інстанції заявляв клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України, покликаючись на позицію Верховного Суду викладену у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19.

Разом з тим, судом першої інстанції вказане клопотання не розглянуто.

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду цієї справу, суд апеляційної інстанції у судовому засіданні 12 січня 2021 року оголосив перерву та зобов`язав позивача до судового засідання надати обґрунтування позиції щодо пропуску місячного строку оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень.

На обґрунтування підстав пропуску строку, позивач подав клопотання, в якому зазначає, що рішення контролюючого органу про результати розгляду скарги на оскаржувані податкові повідомлення-рішення ним отримано 06 лютого 2021 року та 11 червня 2021 року він звернувся в суд. Покликається на висновок Верховного Суду у справі №2540/2576/18 від 03 квітня 2020 року, де зазначається про строк у 1095 днів. Також зазначає про постанову Верховного Суду у справі №500/2486/19 від 26 листопада 2020 року, де вказано про місячний строк звернення до суду, однак зміна сталої практики може розглядатися судами як поважна причина пропуску строку. Крім того, звертає увагу про дію карантину на всій території України, який триває до сьогодні та покликається на Закон України №540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», тому вважає, що строки звернення до суду продовжуються на строк дії такого карантину.

Проаналізувавши вказане клопотання про поновлення строку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Ч.1 ст.5 КАС України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи КАС України та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.4 ст.122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Відтак, КАС України передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною другою статті 122 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними частиною четвертою статті 122 КАС України.

Відповідно до положень ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

П.8 ч.1 ст.240 КАС України передбачає, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів є стаття 56 ПК України.

З її змісту вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

Згідно з п.56.18 ст.56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Відповідно до п.56.19 ст.56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Зі змісту п.56.2, 56.3, 56.17 ст.56, п.57.3 ст.57 ПК України вбачається, що процедура адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення розпочинається з дня подання скарги до контролюючого органу вищого рівня, яка засвідчує безпосередню незгоду платника з визначеними йому грошовими зобов`язаннями, і закінчується настанням однієї з подій, передбачених пунктом 56.17 статті 56 ПК України. Строк для подачі первинної скарги за загальним правилом становить 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення.

Так, у відповідності до п.56.19 ст.56 ПК України у разі, коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Отже, п.56.18 ст.56 ПК України встановлено спеціальний строк у податкових правовідносинах, протягом якого за загальним правилом платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу. Разом з тим, п.56.19 ст.56 ПК України передбачає, що за умови використання платником податків досудового порядку вирішення спору, яким вважається адміністративне оскарження відповідного рішення контролюючого органу, встановлено скорочений строк звернення до суду.

Колегія суддів зазначає, що Законом України від 24 жовтня 2013 року № 657-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо обліку та реєстрації платників податків та удосконалення деяких положень» внесені зміни до абзацу першого пункту 56.18 статті 56 ПК України шляхом виключення в ньому положення про нарахування грошового зобов`язання та поширення застосування спеціального тривалішого строку на оскарження будь-яких рішень контролюючих органів, з урахуванням строку давності, визначеного статтею 102 ПК України. При цьому, до пункту 56.19 статті 56 ПК України аналогічні зміни не були внесені.

З системного аналізу чинного правового регулювання на момент прийняття Закону № 657-VII вбачається, що це не було технічною помилкою законодавця, оскільки частина четверта статті 99 КАС України, як і пункт 56.19 статті 56 ПК України, визначали єдиний місячний строк звернення до суду у випадку, якщо законом була передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України була та залишається спеціальною нормою, яка регулює визначену її предметом групу правовідносин оскарження податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань.

Застосування скорочених строків звернення при використанні досудового порядку врегулювання спорів у податкових правовідносинах установлено законом, зумовлено легітимною метою оперативного забезпечення настання правової визначеності для особи платника податків та у діяльності суб`єктів владних повноважень контролюючих органів, що кореспондується із встановленим алгоритмом і строками адміністрування податків для забезпечення належного виконання конституційного податкового обов`язку і має пропорційний характер, оскільки скорочення строку звернення не впливає на реалізацію особою права на судовий захист у зв`язку з достатністю часу на підготовку й оформлення правової позиції, ознайомлення з позицією контролюючого органу, залучення за потреби правових і фінансових консультантів в межах процедури адміністративного оскарження, у той час, як скорочені строки забезпечують досягнення зазначеної мети й завдань функціонування податкової системи держави.

Більш скорочені строки звернення до суду у випадку попередньої реалізації досудових процедур полягають у забезпеченні наступності юрисдикційних проваджень (адміністративних і судових) та пов`язанні з необхідністю мінімізувати темпоральний проміжок між досудовими процедурами та судовим провадженням.

Конституційний Суд України рішенням від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 за результатами оцінки конституційності норми частини четвертої статті 99 КАС України у чинній на той час редакції (про скорочені строки звернення до адміністративного суду в разі попереднього використання можливостей досудового порядку вирішення спору) підтвердив її конституційність як такої, що забезпечує оперативність розгляду судової справи і жодною мірою не обмежує суб`єктів щодо права на судовий захист; нею скорочено строки здійснення окремих процесуальних дій, а змісту та обсягу конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя не звужено (абзаци шостий, чотирнадцятий пункту 6.1).

Застосування скорочених строків оскарження податкового-повідомлення рішення, не порушує права платника податків.

Отже, із прийняттям чинної редакції КАС України та відмінним правовим регулюванням, визначеним частиною четвертою статті 122 КАС України, рішення контролюючих органів, за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження), оскаржуються в судовому порядку в такі строки, зокрема, тримісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги було прийнято та вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені ПК України (стаття 56). При цьому такий строк обчислюється з дня вручення скаржнику рішення за результатами розгляду його скарги на рішення контролюючого органу.

Таку правову позицію було викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду судових справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року у справі №640/20468/18. При цьому, Верховний Суд вирішив відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у його постановах від 17 липня 2019 року (справа № 640/46/19) та від 14 лютого 2019 року (справа № 813/4921/17).

У постанові від 26 жовтня 2020 року у справі №500/2486/19 Верховний Суд також зазначив, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

Отже, правило визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду не означає безумовного обов`язку суду його застосовувати у зв`язку із зміною практики розгляду відповідної категорії спорів, є правом суду, а отже, не має абсолютного характеру і не повинно застосовуватися автоматично.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся в суд 11 червня 2021 року з позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 10 листопада 2020 року №000/849/0713, №000/850/0713, №000/851/0713.

При цьому, попередньо ФОП ОСОБА_1 скористався процедурою адміністративного оскарження цих податкових повідомлень-рішень, а саме: до ДПС України було направлено скаргу вх.№ 47287/6 від 10 грудня 2020 року, за результатами розгляду якої ДПС України прийнято рішення від 01 лютого 2020 року №2377/6/99-00-06-01-04-06.

Вказане рішення отримано позивачем 06 лютого 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення і не заперечується учасниками справи (а.с.117).

Щодо доводів апелянта про те, що на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, практика щодо застосування строку звернення до суду в аналогічних спорах була неоднозначною, судова колегія звертає увагу на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 жовтня 2020 року у справі №500/2486/19: «…Водночас Верховний Суд в постанові від 11 жовтня 2019 року у справі №640/20468/18 вже висловлював позицію про те, що застосування скорочених строків звернення до суду при використанні досудового порядку врегулювання спорів у податкових правовідносинах у порівнянні з такими строками в інших публічних правовідносинах установлено законом, зумовлено легітимною метою оперативного забезпечення настання правової визначеності для особи платника податків та в діяльності суб`єктів владних повноважень - контролюючих органів, що кореспондується зі встановленим алгоритмом і строками адміністрування податків для забезпечення належного виконання конституційного податкового обов`язку і має пропорційний характер, оскільки скорочення строку звернення не впливає на реалізацію особою права на судовий захист у зв`язку з достатністю часу на підготовку та оформлення правової позиції, ознайомлення з позицією контролюючого органу, залучення за потреби правових і фінансових консультантів у межах процедури адміністративного оскарження, тоді як скорочені строки забезпечують досягнення цієї мети та завдань функціонування податкової системи держави».

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів наголошує на тому, що правова позиція щодо застосування скорочених строків звернення до суду, за умови застосування досудового порядку вирішення спору, існувала у період з часу винесення рішення відповідача щодо позивача за процедурою адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень до дня звернення позивача в суд з цим позовом.

Таким чином, позивач, не міг не знати про існування правової позиції щодо застосування судами скорочених строків звернення в суду у податкових спорах, щонайменше після 11 жовтня 2019 року.

Колегія суддів зазначає, що звернення в суд з вимогами про скасування податкових повідомлень-рішень у межах цієї справи відбулось вже після зміни правового підходу і позивач не навів поважних причин пропуску строку, які б давали підстави для його поновлення.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що позивач повинен був бути зацікавлений у встановленні правової визначеності щодо свого статусу у податкових правовідносинах в силу особливостей своєї діяльності.

Разом з тим, позивач зволікав із зверненням в суд після прийняття рішення органом податкової служби в порядку адміністративного оскарження податкових-повідомлень рішень, що не сприяло вирішенню спірних правовідносин між сторонами.

Згідно з ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З врахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що строк звернення в суд визначений ст.122 КАС України у системному застосуванні із п.56.18 ст.56 ПК України був пропущений позивачем, а тому позов необхідно залишити без розгляду з підстав, визначених ч.ч. 3-4 ст. 123 цього Кодексу.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що Судова палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19 пропонувала судам розглядати зміну сталої судової практики в бік застосування коротших строків звернення до суду як поважну причину для поновлення строків звернення до суду, позаяк проаналізувавши зміст цієї постанови можна дійти ґрунтовного висновку про те, що у даному випадку (оскарження рішення контролюючого органу у судовому порядку після застосування процедури адміністративного оскарження), зазначає про зміну сталої судової практики, пов`язаної з прийняттям Верховним судом постанови від 11 жовтня 2019 року у справі №640/20468/18, а не з постановою від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19.

Щодо покликань апелянта на приписи Закону України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (надалі Закон №540-IX), то колегія суддів оцінює їх критично у даному випадку, виходячи з наступного.

Дійсно, цим Законом №540-IX були внесені зміни, зокрема й до розділу Х «Прикінцеві положення» КАС України за якими усі процесуальні строки, в тому числі й строк звернення в суд з позовами, були продовжені на строк дії карантину.

Однак, необхідно наголосити на тому, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року №731-IX пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України викладено в такій редакції: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року №731-IX, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-ІХ від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX опубліковано в газеті «Голос України» - 16 липня 2020 року.

Таким чином, з урахуванням наведених положень законодавства, продовжений, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-IX, процесуальний строк на звернення до суду закінчився 05 серпня 2020 року (останній день строку), тобто через 20 днів після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX.

При цьому, колегія суддів повторно зазначає, що з цим позовом ОСОБА_1 звернувся в суд лише 11 червня 2021 року.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Таким чином, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Щодо покликань апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного суду від 03 квітня 2020 року у справі № 2540/2576/18, то колегія суддів зазначає, що спір у цій справі виник з дещо інших правовідносин, які мають специфічні відмінності від правовідносин, які виникли у цій справі. Так, зокрема, у справі №2540/2576/18 було встановлено, що фактично Товариство, яке оскаржувало податкові повідомлення-рішення, попередньо оскарживши їх в адміністративному порядку, не отримало належним чином рішення ДПС України прийняте за результатами розгляду скарги.

У даному ж випадку, рішення ДПС України про результати розгляду скарги ФОП ОСОБА_1 отримано позивачем 06 лютого 2020 року, і цей факт ніким не заперечується.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за будь-яких посилань апелянта не вбачається підстав для поновлення йому строку на звернення в суд з цими позовними вимогами, оскільки навіть врахувавши приписи ч.4 ст.122 КАС України звернення в суд з цим позовом відбулось також і з пропуском тримісячного строку, обчисленого з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року (справа №755/10947/17) суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, яка до спірних правовідносин є саме: постанова Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з цим позовом.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що позивач пропустив місячний строк звернення в суд із вимогами про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 10 листопада 2020 року №000/849/0713, №000/850/0713, №000/851/0713 та не навів поважних причин його пропуску, тому позов ФОП ОСОБА_1 необхідно залишити без розгляду.

Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, не розглянув заявлене відповідачем клопотання про залишення позовних вимог без розгляду, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст.123, 240, 242, 243, 250, 295, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі № 300/2800/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді М. П. Кушнерик
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 14 лютого 2022 року.