Справа № 520/11102/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 р.Справа № 520/11102/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: П`янової Я.В. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Токар А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 18.10.21 по справі № 520/11102/21

за позовом Громадянина Ірану ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби ( далі ДМС України, відповідач), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області ( далі ГУ ДМС України в Харківській обл., третя особа), в якому просив:

- скасувати рішення ДМС України від 19.02.2021 №50-21;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 адміністративний позов задоволено.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 19.02.2021 №50-21.

Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ДМС України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що надана позивачем інформація щодо зміни віросповідання має суперечливий, сумнівний характер та може вважатися неправдоподібною, оскільки заявник не зміг обґрунтувати підстав переходу з ісламу до християнства, наявності щирих мотивів такого переходу та в повній мірі не володіє основними постулатами нової віри. Вказав, що незважаючи на наявність напруженої ситуації в Ірану відсутні підстави вважати, що буде існувати реальна загроза заподіяння ОСОБА_1 шкоди виключно в силу самого факту його перебування на даній території. Вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що міграційними органами не досліджено інформацію за країною походження є неправомірним, оскільки контролюючими органами досліджено чисельну кількість інформації щодо країни походження позивача Ірану. Зауважив, що позивач, як особа, яка хрестилася за межами Ірану, може повернутися до країни походження, не афішуючи свою приналежність до християн, що дозволить йому уникнути будь-яких переслідувань з боку влади країни.

04.11.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду витребувано з Харківського окружного адміністративного суду справу №520/11102/21.

07.12.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження у справі №520/11102/21.

30.12.2021 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

10.01.2022 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

02.02.2022 на адресу суду в порядку ст.304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з положеннями ч.1,3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються документів, на які сторони посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ісламської Республіки Іран, за етнічним походженням перс, християнин-католик за релігійними переконаннями, неодружений, місце народження/постійного проживання - АДРЕСА_1 .

06.02.2018 позивач прибув в аеропорт м. Харків транзитом через м.Стамбул для навчання у Харківському національному університеті імені В.Н. Каразіна (далі ХНУ ім.В.Н.Каразіна) шляхом оформлення навчальної візи.

15.02.2018 позивач, у зв`язку зі вступом на підготовчий факультет для іноземних студентів ХНУ ім. В.Н. Каразіна був документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 , а після завершення навчання на підготовчому факультеті для іноземних студентів, вступив на навчання на медичний факультет ХНУ ім. В.Н. Каразіна, та на період навчання був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 терміном дії до 26.07.2022.

У лютому 2019 року після повернення до України з країни походження, в якій позивач перебував у зв`язку із хворобою матері, ОСОБА_1 відраховано з університету за невиконання вимог навчального плану, а саме за академічну неуспішність.

27.08.2019 Слобідським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській обл. стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 126595, у зв`язку з тим, що з 18.05.2019 ОСОБА_1 знаходився на території України без реєстрації, за що передбачена відповідальність приписами ч.1 ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення ( далі КУпАП).

28.08.2019 ГУ ДМС України в Харківській обл. прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 07.09.2019,яке було оскаржено позивачем у судовому порядку (справа №638/17651/19) з посиланням на обставини того, що він не може повернутися до країни громадянської належності через побоювання стати жертвою переслідування та ситуацію, що загрожує його життю, безпеці то свободі в Ірані через зміну його релігійних переконань, а саме зміни мусульманства на християнство. При цьому позивачем вказано, що 20.10.2019 року він був охрещений в костелі Успіння Пресвятої Діви Марії в м. Харків.

20.11.2019 ОСОБА_1 подав до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській обл. позивачем подано заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яку міграційним органом прийнято до попереднього розгляду та документовано позивача довідкою про звернення за захистом в Україні №010722.

10.12.2019 за результатами розгляду відповідної заяви- анкети про ДМС України підготовлено наказ про відмову в оформленні документів №622.

06.03.2020 №24-20 за результатами розгляду ОСОБА_1 ДМС України прийнято рішення про задоволення скарги, з огляду на встановлення обставин того, що ГУ ДМС України в Харківській обл. прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту без урахування усіх обставин справи заявника.

16.03.2020 міграційним органом прийнято наказ про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо ОСОБА_1 , від 16.03.2020 №106.

10.11.2020 ГУ ДМС України в Харківській обл. у справі №2019КН0159 складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ірану ОСОБА_1 , оскільки заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671).

19.02.2021 ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 50-21 відносно громадянина Ірану ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.

Вважаючи вказане рішення протиправним позивач звернувся до суду із вимогою щодо його скасування.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що висновок міграційного органу про відсутність умов, визначених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671 для визнання громадянина Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є передчасним, оскільки відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації, яка склалась в країні походження, а тому оскаржуване рішення від 19.02.2021 № 50-21 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від 19.02.2021 №50-21, яким громадянину Ірану ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення фактичною підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стали висновки відповідача про відсутність для цього підстав, визначених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.

Так, відповідно до ст.і 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону №3671, міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону №3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені ч. 1 ст.1 Закону № 3671 колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді зазначених категорій справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

При цьому, побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Колегія суддів зауважує, що вказаний критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09. 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Колегія суддів зазначає, що ненадання особою документальних доказів його усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, відповідно до п.43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані

Як вірно встановлено судом першої інстанції у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.11.2019 та проведених співбесідах позивачем вказано про наявність побоювань повертатися в країну громадянської належності, у зв`язку з тим, що ним змінено віру, а саме здійснено перехід з ісламу (мусульманин-шиїт) до християнства ( християнин-католик) внаслідок чого в Ісламській Республіці Іран він може зазнати переслідування за ознакою віросповідання.

Позивачем зазначено, що цікавитись християнством він почав ще у квітні 2019 року, костел Успіння Пресвятої ОСОБА_2 почав відвідувати у липні 2019 року, а вже охрещений був 20.11.2019, що підтверджується копією пам`ятки таїнства хрещення та копією довідки Харківської парафії Успіння Пресвятої Діви Марії від 29.10.2019 №14/2019, яка підписана настоятелем Парафії о. Григорієм Семенковим .

При цьому, позивачем зауважено, що йому сподобалась християнська віра, оскільки вона є дуже відвертою та відкритою, та він бажав допомагати людям.

Водночас під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем надано пояснення та вказано, що у випадку повернення на батьківщину йому загрожує покарання за відступництво від ісламу (ув`язнення, тортури, принижуюче гідність поводження, смертна кара), оскільки за законами шаріату, які офіційно діють на території Ірану, віровідступництво карається смертю. Зазначив, що зміна релігії є тяжким правопорушенням в Ірані, яке засуджується законодавством та суспільством, а тому до осіб, які переходять з ісламу до християнства застосовують фізичне насильство та покарання у вигляді позбавлення волі.

Проаналізувавши зміст наведених позивачем побоювань колегія суддів зазначає, що суб`єктивна сторона побоювань позивача полягає у тому, що його будуть переслідувати через те, що він він змінив віру, а саме перейшов з ісламу до християнства, внаслідок чого в Ісламській Республіці Іран він може зазнати переслідування за ознакою віросповідання.

Об`єктивну сторону його побоювань підтверджує інформація про країну походження, оскільки загальновідомим є факт переслідування, застосування тортур, принижуючого гідність поводження чи покарання в Ірані через зміну релігії з ісламу на християнство.

Колегія суддів зазначає, що факт переслідування, застосування тортур, принижуючого гідність поводження чи покарання в Ірані через зміну релігії з ісламу на християнство підтверджується інформацією, яка перебуває у загальному доступі, та на яку посилався позивач, а саме: Генеральна Асамблея ООН, доповідь Спеціального доповідача з питання про становище в галузі прав людини в Ісламської Республіці Іран «Положення в області прав людини в Ісламської Республіці Іран» від 18.07.2019., доступ за посиланням: https://undocs.оrg/ru/A/74/l88; Генеральна Асамблея ООН, резолюція, «Положення в області прав людини в Ісламської Республіці Іран» 73/181 від 17.12.2018, доступ за посиланням: https://undocs.оrg/en/A/RES/73/l81; Генеральна Асамблея ООН, резолюція, «Положення в області прав людини в Ісламської Республіці Іран» 75/191. від 16.12.2020, доступ за посиланням: https://undocs.оrg/ru/A/RES/75/191; Генеральна Асамблея ООН «Проміжна доповідь Спеціального доповідача з питання про свободу релігії або переконань Ахмеда Шахіда» від 12.10.2020, доступ за посиланням: https://undocs.оrg/ru/A/75/385; Державний департамент США «Звіт про міжнародну релігійну свободу за 2019 рік: Іран», від 10.06.2020, доступ за посиланням: https://www.state.sov/reports/2019-report-on-international-religious-freedom/iran; доповідь Amnesty International 2020/21 «Права людини в сучасному світі»,від 07.04.2021., доступ за посиланням: https://www.refworld.org.ru/docid/609eb13b64e.html.

З огляду на те, що факт переслідування, застосування тортур, принижуючого гідність поводження чи покарання в Ірані через зміну релігії з ісламу на християнство, підтверджується загальнодоступною актуальною інформацією щодо країни походження позивача колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ДМС України дійшло передчасного висновку про відсутність умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пп. 1,13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.

З огляду на викладене та враховуючи наведені вище правові норми колегія суддів визнає вірним висновок суду першої інстанції про те, що рішення ДМС України від 19.02.2021 №50-21 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню, як таке, що прийнято без урахування усіх обставин справи, а належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи міграційного органу про те, що надана ОСОБА_1 інформація щодо зміни віросповідання має суперечливий, сумнівний характер та може вважатися неправдоподібною, оскільки заявник не зміг обґрунтувати підстав переходу з ісламу до християнства, наявності щирих мотивів такого переходу та в повній мірі не володіє основними постулатами нової віри колегія суддів визнає такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки зазначені неточності не свідчать про те, що позивачем не було змінено віросповідання або він не бажає сповідувати обрану віру.

Крім того, колегія судів зазначає, що у випадку сумнівів щодо проходження позивачем релігійних обрядів з прийняття християнської - католицької віри відповідач не був позбавлений можливості уточнення таких даних шляхом направлення відповідних запитів до установи, яка надала документи про прийняття ним християнства, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Посилання апелянта на неправомірність висновку суду першої інстанції про те, що міграційними органами не досліджено інформацію за країною походження, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки актуальну загальнодоступну інформацію щодо Ісламської Республіки Іран станом на 2020 -2021 роки міграційним органом проаналізовано не було.

Посилання апелянта на те, що незважаючи на наявність напруженої ситуації в Ірані відсутні підстави вважати, що буде існувати реальна загроза заподіяння ОСОБА_1 шкоди виключно в силу самого факту його перебування на даній території колегія суддів відхиляє та зазначає, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою, про що зазначено вище.

Щодо інших доводів сторін колегія суддів зазначає.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення та встановлена незаконність рішення суб`єкту владних повноважень у зв`язку з порушенням процедури його прийняття, що є підставою для його скасування незалежно від наявності або відсутності повноважень для прийняття оспорюваного рішення.

Згідно з положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року по справі № 520/11102/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді Я.В. П`янова О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 14.02.2022