Справа № 200/17047/21
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2022 року Справа№200/17047/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

30 листопада 2021 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації про:

- визнання протиправним та скасування розпорядження від 18 жовтня 2018 року щодо припинення виплати державної допомоги при народженні ОСОБА_1 з 1 вересня 2018 року;

- зобов`язання виплатити заборгованість з щомісячної державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 за період з 1 вересня 2018 року по 30 червня 2020 року у розмірі 18 920,00 грн. на визначений ним раніше.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач, всупереч Закону України Про державну допомогу сім`ям з дітьми, відмовив у виплаті допомоги при народженні дитині за певний період, як внутрішньо переміщеній особі, посилаючись на припинення виплати у зв`язку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи. Вважає, що відмова відповідача виплатити борг за минулий період, порушує право дитини на соціальний захист, тому є протиправною.

Разом з позовними вимогами заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Відповідач 24 грудня 2021 року надав відзив на адміністративний позов в якому зазначив, що позивачеві було призначено допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 за період з 1 червня 2017 року по 30 червня 2017 року в розмірі 10320,00 грн. та з 1 липня 2017 року по 30 червня 2020 року по 860 грн. щомісяця. Допомога була нарахована та виплачена з 1 червня 2017 року по 31 серпня 2018 року в сумі 22360,00 грн. Оскільки позивач є внутрішньо переміщеною особою, управлінням, відповідно до вимог Порядку №365, з метою перевірки достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, було здійснено перевірку місця проживання особи, та в результаті встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною у заяві адресою не проживає, що також підтверджено підписом власника житла. На підставі акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 було припинено виплату допомоги. Крім того, рішенням начальника управління від 22 серпня 2018 року скасовано дію довідки внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 . Відповідач вказав, що оскільки виплата допомоги при народженні дитини здійснюється за місцем фактичного мешкання батьків, розпорядженням від 18 жовтня 2018 року виплату допомоги позивачеві було припинено з 1 вересня 2018 року. Вважає дії управління обґрунтованими та такими, що не суперечать вимогам чинного законодавства.

Також відповідач вказав, що позивачем пропущений строк звернення до суду.

Ухвалою судді Донецького окружного адміністративного суду від 6 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 13 грудня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано у відповідача докази по справі, вирішено клопотання про поновлення строку звернення до суду вирішити під час розгляду справи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року вирішено поновити позивачеві строк звернення до суду з даним позовом.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, зареєстровий за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 виданим 31 грудня 2003 року Кіровським РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області. 20 липня 2017 року позивачу видана довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 98, виданим Покровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 18 липня 2017 року.

Як убачається із наданих на вимогу суду доказів, рішенням Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації від 28 вересня 2017 року позивачу призначено допомогу при народженні дитини, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), з 1 червня 2017 року по 30 червня 2017 року 10320,00 грн., з 1 липня 2017 року по 30 червня 2020 року 860,00 грн.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №60392 від 20 липня 2018 року ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням начальника УСЗН Волноваської РДА №81 від 22 серпня 2018 року скасовано дію довідки ВПО ОСОБА_1 .

Розпорядженням відповідача від 18 жовтня 2018 року вирішено припинити виплату допомоги при народженні дитини з 1 вересня 2018 року.

Розпорядження направлено ОСОБА_1 простою кореспонденцією за місцем реєстрації ВПО про що свідчить копія журналу реєстрації вихідної кореспонденції. Докази вручення зазначеного розпорядження позивачеві в матеріалах справи відсутні.

У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що ОСОБА_1 нарахована та виплачена допомога при народженні дитини за період з 1 червня 2017 року по 31 серпня 2018 року в сумі 22360,00 грн.

Оскільки допомога при народженні дитини за певний період не виплачена позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, відповідно до преамбули якого цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Частиною 1 статті 1 вказаного Закону визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до частини 2 статті 7 вказаного Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України Про державну допомогу сім`ям з дітьми від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (надалі Закон № 2811-XII). Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Частиною першою статті 1 зазначеного Закону встановлено, що громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно пункту 2 частини 1статті 3 Закону України Про державну допомогу сім`ям з дітьми одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (ст.4, ч. 1 ст.5, ч. 1 ст.10 Закону).

Тобто, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

Статтею 11 Закону № 2811-XII визначено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

З аналізу норм статті 11 Закону № 2811-XII убачається, що визначені законодавством підстави припинення виплати допомоги при народженні дитини є вичерпними.

Як убачається з матеріалів справи позивачеві припинено виплату допомоги при народженні дитини у зв`язку із скасуванням дії довідки внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 1 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є передбаченою законом підставою для припинення виплати допомоги при народженні дитини, а постанова КМУ № 365 від 8 червня 2016 року Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання допомоги позивачем.

Право виносити закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною радою України не надано.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Таким чином, суд вважає, що припиняючи виплату позивачу допомоги при народженні дитини за відсутності передбачених законами України підстав, УСЗН порушило право позивача на отримання такої допомоги та таке припинення є протиправним.

Крім того суд вважає за необхідне вказати, що так пунктом 13 Порядку№365 визначено, що комісія (з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам), крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Проте вказаний пункт цього Порядку скасований постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2017 року у справі № 826/12123/16, що набрала законної сили 4 липня 2018 року, та залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року. Зазначеною постановою суду також скасовані п.п. 7, 8, 9 цього Порядку, якими передбачалось право органу на проведення перевірки достовірності зазначеної в заяві про призначення соціальних виплат інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, складання акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за результатом перевірки, обов`язок особи повідомляти структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміну фактичного місця проживання/перебування, а також скасовані Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та абз. 10 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 5 листопада 2014 р. № 637.

Підставою для скасування цих нормативно-правових актів (їх окремих пунктів) судом було визначено те, що вони обмежують осіб, що належать до внутрішньо переміщених осіб (ВПО) у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такими, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку ВПО, а також порушує принцип рівності, передбачений ст. 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені ст. 33 Конституції України.

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про не доведення відповідачем правомірності припинення виплати допомоги при народження дитини позивачу та вважає, що таке припинення є протиправним.

Суд наголошує, що позивач і його дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування) та наявністю статусу внутрішньо переміщеної особи.

Позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини, реалізація права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно частини другої статті 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги при народженні дитини є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16.

Стосовно тверджень відповідача щодо правомірності невиплати сум соціальних виплат за минулий період, на підставі пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 8 червня 2016 року №365, суд зазначає. що зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт, не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача від 18 жовтня 2018 року про припинення державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 .

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача виплатити заборгованість з щомісячної державної допомоги при народженні дитини за період з 1 вересня 2018 року по 30 червня 2020 року в розмірі 18920,00 грн.

Пунктом 55 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року встановлено, що призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім`ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень. При цьому виплата здійснюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на день її призначення.

Оскільки, ОСОБА_1 виплата допомоги при народженні дитини була протиправно припинена Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації , така допомога повинна бути виплачена протягом будь-якого часу без обмежень.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 призначено виплату допомоги при народженні дитини з 1 червня 2017 року по 30 червня 2017 року 10320,00 грн., з 1 липня 2017 року по 30 червня 2020 року 860,00 грн., з 1 вересня 2018 року виплату допомоги припинено. Тобто, позивачеві не виплачено допомогу за період з 1 вересня 2018 року по 30 червня 2020 року (за 22 місяці), щомісячна виплата складала 860,00 грн., що в сумі становить 18920,00 грн. (22*860).

Таким чином, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в цій частині.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату допомоги на визначений позивачем раніше рахунок суд зазначає, що в матеріалах справи наявна копія рахунку позивача для зарахування допомоги при народженні дитини, що відкритий в ПАТ «Державний ощадний банк України». Проте, як убачається з розрахункового рахунку ОСОБА_1 , останній не відповідає вимогам постанови Правління Національного банку України від 28 грудня 2018 року № 162. Так, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28 грудня 2018 року № 162 з 5 серпня 2019 року всі банки відкривають клієнтам нові рахунки лише за стандартом IBAN, а діючі рахунки поступово змінюють відповідно до вимог цього стандарту.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази відкриття позивачем банківського рахунку за стандартом IBAN, суд, з метою виконання рішення суду, відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, приходить висновку, що достатнім та ефективним способом захисту порушеного права позивача у даній справі є прийняття рішення про визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача про припинення виплати державної допомоги при народженні дитини позивачеві та зобов`язання виплатити позивачеві щомісячну державну допомогу при народженні дитини за період з 1 вересня 2018 року по 30 червня 2020 року в сумі 18920,00 грн.

Стосовно клопотання позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналізуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що за вищенаведеною нормою зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком судом. Враховуючи характер спірних правовідносин та склад учасників адміністративної справи, суд вважає, що відсутні підстави для зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення у справі.

Відповідно до вимог частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір в сумі 908,00 грн. належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації від 18 жовтня 2018 року про припинення виплати державної допомоги ОСОБА_1 з 1 вересня 2018 року.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації (місцезнаходження: Донецька область, м. Волноваха, вул. Гагаріна, б. 36; ) виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) допомогу при народженні дитини за період з 1 вересня 2018 року по 30 червня 2020 року в розмірі 18920,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації (місцезнаходження: Донецька область, м. Волноваха, вул. Гагаріна, б. 36; ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв