Справа № 140/8120/21
Суддя: Сорока Юрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року ЛуцькСправа № 140/8120/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорока Ю.Ю.,

при секретарі судового засідання Шопік М.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача Сафулько С.Ф., Полетило П.С.,

представника відповідача Радченка І.В.,

представника третьої особи Протаса О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьк, за правилами загального позовного провадження, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, Департаменту податкових та митних експертиз ДФС України, Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби України Ворошиловський Олег Віталійович про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, Департаменту податкових та митних експертиз ДФС України, Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 02.06.2021 №855-о «Про звільнення ОСОБА_1 ,», поновлення на посаді першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС з 03.06.2021, стягнення із Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.06.2021 року до дня поновлення на посаді, виходячи із середньоденного заробітку в сумі 612,63 грн., визнання незаконною відмови Державної Митної служби України від 22.03.2021 року № 08-1/12-02/10/3221 у прийнятті на роботу в порядку переведення з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби на посаду першого заступника директора чи іншу рівнозначну посаду, зобов`язання Державної митної служби України прийняти на роботу ОСОБА_1 на рівнозначну посаду в Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень Держмитслужби в порядку переведення із Департаменту податкових та митних експертиз ДФС у відповідності до вимог ст.87 Закону України «Про державну службу», стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Державної фіскальної служби України від 02.06.2021 року №855-о ОСОБА_1 було звільнено з посади першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», відповідачем при винесенні оскаржуваного наказу було порушено положення Закону України «Про державну службу», а саме при попередженні про наступне звільнення не було запропоновано ані керівником державної служби Державною фіскальною службою України, ані суб`єктом призначення Державною митною службою України іншої рівнозначної, або, як виняток нижчої посади державної служби, як це передбачає абз.2 ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», з врахуванням обставин, що вакантні посади були наявні, в тому числі і рівнозначна тій, яку обіймав позивач, і весь штат працівників Департаменту податкових та митних експертиз ДФС були звільненні в порядку переведення до установи-правонаступника Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби.

Обґрунтовуючи протиправність наказу про звільнення, позивач зазначає, що останній винесено без конкретизації причин та підстав звільнення, оскаржуваний наказ містить формальний перелік пунктів, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», які по своїй юридичній природі є різними, а тому призводять до порушення принципу «правової визначеності» і унеможливлюють чітке розуміння підставності звільнення, і як наслідок породжують для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення; оскаржуваний наказ виходить за межі попередження про наступне звільнення, оскільки позивача було попередження про звільнення у зв`язку із скорочення посади, яку останній обіймав, а у наказі про звільнення щодо підстав звільнення зазначено: реорганізація та скорочення чисельності та штату державних службовців.

Щодо підстав звільнення, то позивачем зазначено, що в наслідок реорганізації Департаменту податкових та митних експертиз ДФС шляхом його приєднання до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби перейшли усі права та обов`язки, штат правонаступника збільшено на 9 штатних одиниць, отже реорганізація та скорочення чисельності та штату державних службовців не може вважатись належною підставою для звільнення, оскільки, як такого скорочення штату працівників не відбулося.

Для реалізація свого права на працю позивач неодноразово письмово звертався до суб`єкта призначення та керівника державної служби щодо його переведення, проте дані заяви не були задоволені, у зв`язку з цим останній просить визнати протиправною відмови Державної митної служби України щодо переведення позивача до установи-правонаступника та зобов`язати вчинити дії.

Додатково позивач зазначає, що при звільненні його з роботи Державною фіскальною службою України було порушено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» та п. 8 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Незаконними, на думку позивача, рішеннями відповідачів Державної фіскальної служби України та Державної митної служби України позивачу завдано моральної шкоди.

Ухвалою суду від 09 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 11:00 16 вересня 2021 року.

У відзиві на позовну заяву Державна митна служба України заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначає, що належною підставою для звільнення позивача з роботи стала реорганізація державного органу, здійснені позивачем дії щодо його переведення до правонаступника є неналежними, оскільки вони ініційовані, ще до його попередження про наступне звільнення, саме звільнення відбулось в рамках чинного законодавства, щодо вимоги про переведення позивача на роботу до правонаступника зазначає, що це дискреційні повноваження суб`єкта призначення і у разі зобов`язання Державну митну службу України перевести позивача на рівнозначну посаду, то суд в такому разі перебере на себе функції відповідного органу, чим порушить принцип розподілу влади.

Позивач скористався своїм правом щодо подання відповіді на відзив Державної митної служби України, в якому наводить свої доводи щодо аргументів відповідача.

У відзиві на позовну заяву Спеціалізована лабораторія з питань експертизи та досліджень Держмитслужби заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає, що СЛЕД Дежрмитслужби не є правонаступником Департаменту податкових та митних експертиз ДФС, заперечує, що на момент звільнення позивача з роботи була вакантна посада першого заступника директора СЛЕД Держмитслужби, вважає, що позивачем неправильно обраховано строк, з якого необхідно стягувати середній заробіток за час вимушеного прогулу та відповідача, з якого таку суму необхідно стягнути.

Позивач скористався своїм правом щодо подання відповіді на відзив Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, де наводить доводи, щодо переходу прав та обов`язків з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС до СЛЕД Держмитслужби.

У відзиві на позовну заяву Державна фіскальна служба України заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає, що звільнення відбулось відповідно до законодавства України, перевести позивача на іншу рівнозначну посаду не було можливим, оскільки Державна митна служба України не надала на це згоду, додатково зазначає, що Державна фіскальна служба України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки всі свої повноваження передано правонаступникам, в даному випадку Державній митній службі України.

У відповіді на відзив Державної фіскальної служби України позивач погоджується з доводами Державної фіскальної служби України щодо обставин переходу прав та обов`язків до правонаступників, проте заперечує, щодо протиправності оскаржуваного наказу з посиланням на судову практику Верховного Суду.

Департамент податкових та митних експертиз ДФС своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

01.10.2021 року від ОСОБА_2 , через представника, подано до суду клопотання про залучення до участі в справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Заява мотивована тим, що у разі задоволення позову ОСОБА_1 , рішення суду вплине на права та обов`язки першого заступника директора Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби Ворошиловського О.В., оскільки однією з позовних вимог позивача є зобов`язання Державної митної службу прийняти на роботу позивача на рівнозначну посаду в Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, яку на даний час обіймає ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_2 про залучення, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача задоволено та залучено у даній справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби України.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби України - Ворошиловським О.В. було подано письмові пояснення, в яких зазначає, що позивач не приймав участі у конкурсі на посаду першого заступника директора Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, додатково зазначає, що позивач має право на поновлення в Департаментів податкових та митних експертиз ДФС, а не у СЛЕД Держмитслужби.

01 листопада 2021 року позивачем подано клопотання про уточнення позовних вимог, зокрема, пункт 5 прохальної частини адміністративного позову викладено у наступній редакції: «Зобов`язати Державну митну службу України (04119, м. Київ, Шевченківський район, вул. Дегтярівська, будинок 11Г, ) перевести ОСОБА_1 на посаду першого заступника директора Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби в порядку переведення із Департаменту податкових та митних експертиз ДФС (04073, м. Київ, проспект Степана Бандери, 8, корпус 8, ), або на іншу рівнозначну посаду в системі Державної митної служби України у відповідності до вимог ст. 41, ст. 87 Закону України "Про державну службу".

Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 11:00 06 січня 2022 року.

В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити повістю.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача просив відмовити у задоволені позову в частині зобов`язання Державної митної служби України перевести позивача до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби на рівнозначну посаду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив наступне.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 у справі №803/172/16 Державною фіскальною службою України винесено наказ №858-о від 30.06.2020 року «Про виконання рішення суду» відповідно до якого скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 20 січня 2016 року №3-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено позивача на посаді першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз Державної фіскальної служби України з 21 січня 2016 року.

08.07.2020 року Департаментом податкових та митних експертиз ДФС винесено наказ №5-к «Про оголошення наказу ДФС від 30.06.2020 №858-о «Про виконання рішення суду», відповідно до якого скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 20 січня 2016 року №3-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

29.12.2020 року позивач звернувся до Голови Державної фіскальної служби України В. Мельника та Голови Державної митної служби України П. Рябікіна із заявою в порядку ст. 41 Закону України «Про державну службу» про переведення його з посади першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС на рівнозначну посаду в Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень Держмитслужби або на рівнозначну посаду в структуру Державної митної служби України, додатково у вказаній заяві позивачем надано згоду на переведення.

У відповіді Державної митної служби України від 18.01.2021 року №08-1/12-02/10/844 «Про розгляд заяви» позивачу відмовлено в задоволенні заяви від 29.12.2020 року. Державна митна служба України мотивувала відмову тим, що наказом Держмитслужби від 28.11.2019 №42 «Про організацію роботи з кадрового забезпечення» територіальні органи Держмитслужби при призначенні (переведенні) на посаду за вакантними посадами заступників керівників територіальних органів Держмитслужби, яке здійснюється за погодженням з Міністром фінансів України, мають подавати до Держмитслужби ряд документів, зокрема і відповідне подання про призначення (переведення) особи. Оскільки такі документи відносно позивача до Держмитслужби не надходили, тому неможливо задовільнити згадувану заяву про переведення в порядку ст. 41 Закону України «Про державну службу».

У відповіді Державної фіскальної служби України від 02.02.2021 року №/я/99-99-08-01-14 позивачу було відмовлено в задоволенні заяви від 29.12.2020 року. Державна фіскальна служба України мотивувала відмову тим, що станом на дату надання відповіді Державна митна служба України не зверталась до Державної фіскальної служби України з питання щодо переведення ОСОБА_1 , вирішення питання про переведення позивача буде можливим після надходження відповідного листа з Державної митної служби України.

10.03.2021 року позивач повторно звернувся з заявою про переведення до Голови Державної митної служби України П. Рябікіна, яка мотивована тим, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», який набрав чинності 06.03.2021 року внесено зміни до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», та викладено в наступній редакції: «Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю». В прохальній частині згадуваної заяви позивач просив запропонувати йому посаду першого заступника директора Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби або іншу рівнозначну посаду в Спеціалізованій лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби; у разі відсутності рівнозначних посад в Спеціалізованій лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, запропонувати інші рівнозначні посади в структурі Державної митної служби України чи в її відокремлених структурних підрозділах.

У відповіді Державної митної служби України від 22.03.2021 року №08-1/12-02/10/3221 «Про розгляд заяви» позивачу було відмовлено в задоволенні заяви від 10.03.2021 року. Державна митна служба України мотивувала свою відмову тим, що в Спеціалізованій лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби вакантні посади відсутні.

31.03.2021 року позивач звернувся з заявою до Голови Державної фіскальної служби України про надання відпустки без збереження заробітної плати з 12.04.2021 року по 30.04.2021 року.

01.06.2021 року поштовим відправленням позивач отримав лист Державної фіскальної служби України від 26.04.2021 року разом з наказом від 12.04.2021 року «Про надання відпустки ОСОБА_1 » та попередження про наступне звільнення.

З попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 вбачається, що даний документ не містить ані дати його складання, ані реєстраційного номеру. Зі змісту згадуваного документу вбачається, що у зв`язку з реорганізацією Департаменту податкових та митних експертиз ДФС, позивача попереджено про скорочення посади, яку він обіймав, тобто першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу» позивача попереджено, що його звільнення з посади першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС відбудеться по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення повідомлення про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої та пункту 3 частини третьої 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби та виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Додатково зазначено, що наказ про звільнення може бути виданий у період тимчасової непрацездатності або відпустки із зазначенням дати звільнення, яка буде першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки (ч. 5 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

02.06.2021 року Державною фіскальною службою України винесено наказ №855-о «Про звільнення ОСОБА_1 » з якого вбачається, що державну службу позивача припинено та звільнено 02 червня 2021 року з посади першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». На Департамент податкових та митних експертиз ДФС покладено обов`язок забезпечити проведення розрахунку з ОСОБА_1 згідно з чинним законодавством та виплатити вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Щодо підстав винесення оскаржуваного наказу зазначено: попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 26.04.2021 року, протокол від 30.04.2021 року про доведення інформації та документів до відома першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС ОСОБА_1 щодо попередження про наступне вивільнення.

Оцінивши надані сторонами та третьою особою докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.

Повноваження Державної фіскальної служби України в частині функцій, передано Державній митній службі України у зв`язку з реорганізацією у відповідності та на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 1074 від 20.10.2011 року, відповідно до якої, права та обов`язки органів виконавчої влади переходять у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» №858 від 02.10.2019 року утворено, як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1, згідно з яким утворено Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, а також реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби за переліком згідно з додатком 2, згідно якого Департамент податкових та митних експертиз ДФС реорганізовано шляхом приєднання до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб- підприємців, 14.11.2019 року проведена державна реєстрація як юридичної особи - Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, з 03.12.2019 року Департамент податкових та митних експертиз ДФС - перебуває в процесі припинення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 р. №1217-р "Питання Державної митної служби" погоджено з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 8 грудня 2019 року Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року № 227 "Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України" функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Таким чином, Державна митна служба України та її територіальні органи з 8 грудня 2019 року набули процесуальних прав та обов`язків Державної фіскальної служби України.

Наказом Державної фіскальної служби України від 02.06.2021 року №855-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено позивача 02.06.2021 року з посади першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (зі змінами та доповненнями), відповідно до статті 8 якого державний службовець зобов`язаний: 1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 4) з повагою ставитися до державних символів України; 5) обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; 6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; 8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; 9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; 10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; 11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; 12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; 13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до п. п. 4, 5 та 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади №1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять, зокрема, у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.

Згідно п. 12 Порядку №1074 орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється. Орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.

Правове регулювання загального порядку припинення трудового договору з працівником з ініціативи власника у разі проведення реорганізації юридичної особи здійснюється відповідно до п.1 ч. 1, ч. 2 та ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

На момент початку процедури реорганізації Департаменту податкових та митних експертиз ДФС діяли загальні норми щодо порядку припинення трудового договору з ініціативи власника у зв`язку з реорганізацією підприємства, установи, організації, що були визначені КЗпП України.

Тобто, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу» на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, реорганізацію установи, а тому в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (Закон № 889).

Частиною 1 ст. 1 Закону №889 визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ст. 4 Закону №889 одним із принципів державної служби є забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Згідно зі ст. 6 Закону №889 посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійної компетентності державних службовців.

Частиною 1 ст. 87 Закону № 889 визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

Згідно з ч. 3 ст. 87 Закону №889 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону №889 у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 41 Закону №889 державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

- на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

- на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Як встановлено судом, підставою для звільнення позивача з 02 червня 2021 року на підставі п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з займаної посади стала реорганізація, скорочення чисельності та штату державних службовців.

Із матеріалів справи вбачається, що на момент початку реорганізації штатна чисельність Департаменту податкових та митних експертиз ДФС складала 152 штатних одиниць, а на момент створення Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби штатна чисельність склала 161 штатну одиницю. Тобто, як такого скорочення чисельності працівників у правонаступнику не відбулося, а навпаки кількість штатних одиниць була збільшена 9.

Також, як вбачається з відповідей Державної митної служби, Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, Департаменту податкових та митних експертиз ДФС, що 140 працівників Департаменту податкових та митних експертиз ДФС були звільненні в порядку переведення до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби.

З відповіді СЛЕД Держмитслужби від 21.07.2021 року №7.17-1/17-10/8.19/5006 вбачається, що станом на 02.06.2021 (дата винесення оскаржуваного наказу) в СЛЕД Держмитслужбі були такі вакантні посади: перший заступник директора СЛЕД Держмитслужби (рівнозначна посада, яку обіймав позивач); головний державний інспектор відділу моніторингу експертної діяльності, аналітичної роботи та контролю якості управління стандартизації, метрології та контролю якості; головний державний інспектор-експерт відділу досліджень органічних речовин, полімерних матеріалів, миючої та парфюмерно-косметичної продукції управління експертиз та досліджень хімічної та промислової продукції; начальник управління товарознавчої, інженерно-технічної та криміналістичної експертизи; головний державний інспектор-експерт відділу товарознавчої експертизи та попередньої оцінки товарів управління товарознавчої, інженерно-технічної та криміналістичної експертизи.

Зазначене підтверджує наявність вакантних посад в новоутвореному внаслідок реорганізації державному органі, зокрема і рівнозначна посада тій, яку обіймав позивач. Проте, як встановлено судом, жодна з цих посад не була запропонована позивачу, ані разом з попередженням про звільнення, ані під час звільнення.

Доводи відповідачів Державної митної служби, Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби та пояснення третьої особи про те, що станом на 02.06.2021 року ОСОБА_2 проходив конкурс на зайняття посади першого заступника директора Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби судом до уваги не приймаються, так як позивач не приймався на відповідну посаду, а претендував на переведення на вакантну посаду.

Таким чином, в результаті реорганізації Департаменту податкових та митних експертиз ДФС не відбулось скорочення штатної чисельності працівників. Більше того, у штатному розписі Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби було збільшено кількість штатних одиниць на 9.

Тобто, сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці та скорочення штатної чисельності працівників, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.

Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.07.2020 року у справі №816/654/17.

Проте, відповідачами не було забезпечено можливість переведення позивача на будь-яку вакантну посаду державної служби до новоствореного державного органу правонаступника, яку позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, професійної підготовки та професійної компетентності враховуючи також і те, що позивач працює в митних органах з 1992 року, а з 1995 року на керівних посадах.

Крім того, щодо посилань відповідача на те, що можливість переведення позивача на рівнозначну посаду є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Надання за цим Законом обов`язку керівнику органу або суб`єкту призначення пропонувати рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей кореспондує і обов`язок суб`єкта владних повноважень реалізовувати це право обґрунтовано та мотивувати рішення про звільнення працівника з посади з метою уникнення сумнівів у державного службовця щодо упередженого ставлення до нього чи інших чинників, які б порушували принцип "правової визначеності".

З огляду на викладене, очевидним є те, що дискреційні дії (рішення) керівників державних органів щодо пропозиції державному службовцю вакантної посади, не можуть відбуватися поза законом та без правового обґрунтування. Прийняття керівником рішення про надання пропозиції державному службовцю про переведення на іншу посаду має відбуватися відповідно певних критеріїв, як-то рівень професійної підготовки та компетентність державного службовця. Будь-яких доказів врахування цих засад при звільненні ОСОБА_1 відповідачі не надали.

Питання щодо пропонування вакантної посади працівнику досліджувалось у постановах Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №804/1542/16, від 03.07.2020 року у справі №811/835/16, схожі до тих, до яких прийшов суд у даній справі.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 87 Закону України «Про державну службу» наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Враховуючи, те що ОСОБА_1 відповідно до листків непрацездатності (серії АКА №663235, серії АКА №662819, серії АКА №668571, серії АКА №668593) перебував на лікарняному з 05.05.2021 року по 02.07.2021 року, то датою звільнення мав би бути перший робочий день після закінчення лікування, а саме 05.07.2021 року, оскільки 3, 4 липня 2021 року вихідні дні. Вказане свідчить також про порушення Державною фіскальною службою ч. 5 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Додатково суд, вважає за необхідне зазначити, що оскільки позивача було попереджено про наступне звільнення у зв`язку з скороченням посади, яку останній обіймав на підставі пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», а звільнення відбулось у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», то суд приходить до висновку, що наказ про звільнення виходить за межі підстав звільнення, про які було попереджено працівника. Дані обставини призводить до порушення принципу «правової визначеності», оскільки особа позбавлена змоги чітко і недвозначно знати, з яких же підстав відбулось звільнення.

Крім того, Державною фіскальною службою України винесено оскаржуваний наказ в порушення п. 8 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», міністр погоджує призначення на посади та звільнення з посад керівників і заступників керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

У відповіді Міністерства фінансів на адвокатський запит представника позивача від 22.10.2021 року №17030-09-7/32075 повідомило, що подання Голови Державної фіскальної служби України про погодження Міністром фінансів звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС до Міністерства фінансів не надходило.

Враховуючи, що Департамент податкових та митних експертиз ДФС є спеціалізованим органом з питань експертизи та досліджень у системі територіальних органів Державної фіскальної служби України, яка є центральним органом виконавчої влади, а посада першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС згідно штатного розпису відноситься до керівників, то звільнення позивача з посади відбулось з порушенням п. 8 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ відповідача про звільнення позивача з роботи, не відповідає критеріям правомірності, є необґрунтованим та протиправним, а тому підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді, з якої був звільнений.

Стосовно вимоги позивача про визнання незаконною відмови Державної митної служби України від 22.03.2021 року №08-1/12-02/10/3221 у прийнятті позивача на роботу в порядку переведення з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби на посаду першого заступника директора чи іншу рівнозначну посаду в структурі Державної митної служби України та зобов`язання Державної митної служби України перевести ОСОБА_1 на посаду першого заступника директора Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби в порядку переведення із Департаменту податкових та митних експертиз ДФС, або на іншу рівнозначну посаду в системі Державної митної служби України у відповідності до вимог ст. 41, ст. 87 Закону України "Про державну службу", суд зазначає наступне.

10.03.2021 року позивач повторно звернувся з заявою про переведення до Голови Державної митної служби України П. Рябікіна, яка мотивована тим, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», який набрав чинності 06.03.2021 року внесено зміни до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», та викладено в наступній редакції: «Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю». В прохальній частині згадуваної заяви позивач просив запропонувати йому посаду першого заступника директора Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби або іншу рівнозначну посаду в Спеціалізованій лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби; у разі відсутності рівнозначних посад в Спеціалізованій лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, запропонувати інші рівнозначні посади в структурі Державної митної служби України чи в її відокремлених структурних підрозділах.

У відповіді Державної митної служби України від 22.03.2021 року №08-1/12-02/10/3221 «Про розгляд заяви» позивачу було відмовлено в задоволенні заяви від 10.03.2021 року. Державна митна служба України мотивувала свою відмову тим, що в Спеціалізованій лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби вакантні посади відсутні.

Суд вважає, що за змістом відповідь Державної митної служби України не відповідає частині 4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян», а саме: рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні) доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

В даній відповіді не були викладені належні мотиви відмови, додатково позивач просив вирішити питання про переведення на інші рівнозначні посади в структурі Державної митної служби України, у разі відсутності посад в Спеціалізованій лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, проте відповідач даним доводам аргументації не навів.

До того ж, як встановив суд, фактично така відмова не відповідає фактичним обставинам справи, так як станом на день її надання посада першого заступника директора Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби була вакантною.

Згідно з ч. 5 ст. 22 Закону України "Про державну службу" у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Передбачене у ч. 5 ст. 22, абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" право суб`єкта призначення у разі реорганізації або ліквідації державного органу пропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби та приймати рішення про переведення державного службовця на іншу посаду в тому самому або іншому органі не може трактуватись, як можливість прийняття рішення таким суб`єктом на власний розсуд, свавільно, без будь якого обґрунтування такого рішення та відсутності мотивів.

Суд вважає, що позивач всіма можливими способами добивався реалізації свого права на працю, шляхом його переведення до установи-правонаступника, в свою чергу суд відхиляє доводи Державної митної служби України про те, дії позивача про щодо його переведення є неналежними, оскільки вони ініційовані ще до попередження про наступне звільнення. Позивач добивався реалізації свого права на переведення на роботу до правонаступника весь час в період реорганізації.

Частиною 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 3-4 ст. 245 КАС України).

Із змісту вказаних норм видно, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин у випадку, якщо своїми незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкт владних повноважень порушує такі права, свободи та інтереси осіб. Приблизний перелік способів захисту порушеного права в адміністративному судочинстві встановлено ст. 245 КАС України.

Статтею 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведеного, суд приходить до висновку, що метою адміністративного судочинства є захист прав, свобод та охоронюваних законом інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а тому вирішуючи спір по суті необхідно встановити наявність порушених прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені приписами чинного законодавства, чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи повноваження суду при вирішенні справи, закріплені в ст. 245 КАС України та протиправність оскаржуваного рішення відповідача, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд приходить до висновку про часткове задоволення даної вимоги, шляхом зобов`язання Державну митну служби України вирішити питання про прийняти на роботу ОСОБА_1 на рівнозначну посаду державної служби у Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень Держмитслужби або на іншу рівнозначну посаду в системі Державної митної служби України в порядку переведення із Департаменту податкових та митних експертиз ДФС.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2021 року в справі №600/2207/21.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із правовим висновком зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 у справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом 3 пункту 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до довідки про доходи, яка видана СЛЕД Держмитслужби №22-13 від 07.07.2021 року, вбачається, що у позивача відсутній розрахунковий період, отже за основу обчислення середньої заробітної плати суд виходить із посадового окладу першого заступника директора СЛЕД Держмитслужби, який відповідно до штатного розпису СЛЕД Держмитслужби на 2021 рік становив 11640 грн.

Середньоденний заробіток позивача становить 612,63 грн. (11640 грн. х 2 міс.) / (18 кількість робочих днів в травні 2021 року + 20 кількість робочих днів в червні 2021 року).

Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 03.06.2021 року (наступний день після звільнення) і по день прийняття даного рішення 01.02.2022 року складає 167 робочих дні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 102 309, 21 грн. (612,63 грн. х 167 робочих дні), який слід стягнути з Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби.

Заперечення Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби про те, на кого слід покласти цей обов`язок, спростовуються до частиною 10 статті 51 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої у разі ліквідації або реорганізації державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у наступних бюджетних періодах до завершення процедур ліквідації або реорганізації здійснюється в межах видатків, передбачених новим державним органам, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди в сумі 1000000 грн. з відповідачів, то суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.3,19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

В силуст.1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч.2ст.77 КАС України).

Наведений правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а, від 24.03.2020 у справі №818/607/17.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Такі висновки щодо застосування норм права наведені у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі №127/16375/19.

В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, позивач зазначив, що у зв`язку із протиправними діями, як Державної фіскальної служби України, так і Державної митної служби України зазнав значних моральних страждань, оскільки домігся визнання незаконним наказу про звільнення від 02.01.2016 року з посади першого заступника начальника СЛЕД Міндоходів рішенням Волинського окружного адміністративного суду у справі №803/172/16 від 29.05.2020 та поновлення останнього на посаді першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС. Проте найбільшим потрясінням для останнього стало те, що не зміг виконувати будь-які функції, як державний службовець та працівник, йому не було виділили робочого місця, він був єдиним працівником даної установи, останній домагався свого переведення в установу, яка дійсно виконує свої повноваження, але це не дало жодного результату. Все це в сукупності погіршувало самопочуття позивача, приносило значний дискомфорт в його життя, у зв`язку з чим в останнього погіршився стан здоров`я і він змушений був перебувати довгий час на лікуванні, вживати додаткових заходів для організації свого життя.

Відповідно до листка непрацездатності серії АКА №668571 в позивача встановлено діагноз гіпертонічний криз, 17.06.2021 року висновком МСЕК позивачу встановлено другу групу інвалідності.

Додатково під час допиту, як свідка ОСОБА_1 повідомив, що дуже сильно погіршилось його самопочуття після того, як останній просив надати відпустку без збереження заробітної плати, а йому надіслали повідомлення про наступне звільнення, а згодом 06.07.2021 року дізнався, що його 02.06.2021 року звільнено з посади в період лікування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що негативні емоції та душевні страждання позивача внаслідок порушення права на працю та протиправного звільнення із займаної посади перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідачів (Державної фіскальної служби та Державної митної служби), а відтак завдали йому моральної шкоди.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що в даному випадку моральна шкода має бути відшкодована в розмірі по 5 000, 00 грн. з кожного відповідача (Державної фіскальної служби та Державної митної служби), що на думку суду, є достатньою сумою компенсації. Відтак, в решті вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268; рішення у справі «Баришевський проти України», заява № 71660/11, пункт 95; рішення у справі «Двойних проти України», заява №72277/01, пункт 80; рішення у справі «Меріт проти України», заява №66561/01, пункті 88). Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому надані послуги повинні бути обґрунтованими, а доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Позивач в позовній заяві просить суд стягнути з Державної фіскальної служби України та Державної митної служби України витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн.

З матеріалів справи слідує, що 10.07.2021 між ОСОБА_1 , як клієнтом та адвокатами Сафулько С.Ф., Полетило П.С. був укладений договір №1/10-07/2021 про надання правової допомоги. Вказаним договором передбачено, що адвокати надають клієнту правову допомогу у досудовій підготовці і супроводі у Волинському окружному адміністративному суді адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, Департамент податкових та митних експертиз Державної фіскальної служби України, Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар за надання Адвокатами правової допомоги і фактичні витрати Адвокатів, понесені ними у зв`язку з виконанням цього Договору (п. 1.1 Договору).

За надану адвокатами правову допомогу по справі клієнт сплачує гонорар в розмірі і порядку, визначеними додатками до цього договору

На підтвердження факту проведення оплати послуг адвокатів долучено квитанції №1, 2 від 04.08.2021 про прийняття кожним з адвокатів від ОСОБА_1 по 10000грн.

На думку суду, заявлений до відшкодування розмір витрат на оплату послуг адвокатів є співмірним зі складністю справи, розгляд якої здійснювався за правилами загального позовного провадження, та наданими адвокатами послугами, обсягом наданих послуг. Також суд враховує значення справи для позивача, оскільки внаслідок задоволення позовних вимог судом поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді та відновлено порушене право на працю, відсутністю заперечень відповідачів щодо не співмірності розміру заявлених до відшкодування витрат.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Кодексу законів про працю України, Цивільного кодексу України, Закону України Про державну службу, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 02.06.2021 №855-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз Державної фіскальної служби України з 03.06.2021.

Визнати незаконною відмову Державної митної служби України від 22.03.2021 №08-l/12-02/10/3221 у прийнятті на роботу в порядку переведення з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби на посаду першого заступника директора чи іншу рівнозначну посаду в структурі Державної митної служби України.

Зобов`язати Державну митну службу України вирішити питання щодо переведення ОСОБА_1 на посаду першого заступника директор або іншу рівнозначну в Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень Держмитслужби України із Департаменту податкових та митних експертиз Державної фіскальної служби України.

Стягнути з Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 102 309 (сто дві тисячі триста дев`ять) гривень 21 копійку.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень.

Стягнути з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень.

Стягнути з Державної фіскальної служби України та Державної митної служби України витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора Департаменту податкових та митних експертиз Державної фіскальної служби України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, а саме в розмірі 12 252 (дванадцять тисяч двісті п`ятдесят дві) гривні 60 копійок підлягає до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: Державна фіскальна служба України, адреса: 04053, м. Київ, Львівська площа, 8.

Державна митна служба України, адреса: 04119, м. Київ, Шевченківський район, вул. Дегтярівська, 11Г.

Департамент податкових та митних експертиз ДФС України, адреса: 04073, м. Київ, Оболонський р-н, проспект Степана Бандери, 8, корпус 8.

Спеціалізована лабораторія з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, адреса: 04073, м. Київ, Оболонський р-н, проспект Степана Бандери, 8, корпус 8.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Спеціалізована лабораторія з питань експертизи та досліджень Держмитслужби України - Ворошиловський Олег Віталійович, адреса: 01014, м.Київ, проспект Степана Бандери, 8 корпус 8.

Суддя Ю.Ю. Сорока

Повний текст судового рішення складено 14.02.2022.