Справа № 161/22817/21
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 161/22817/21 пров. № А/857/2599/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Большакової О.О., Качмара В.Я.,

за участі секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2021 року у справі № 161/22817/21 за адміністративним позовом 6 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про затримання іноземця з метою забезпечення видворення за межі території України строком на 6 місяців з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гринь О.М. у м. Луцьк Волинської області 21 грудня 2021 року о 13 годині 06 хвилин, повне судове рішення складено, підписано та проголошено 21 грудня 2021 року), -

ВСТАНОВИВ:

6 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (надалі також 6 прикордонний загін, позивач) звернувся з адміністративним позовом до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , відповідач), в якому просив суд:

- затримати відповідача з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців, а саме до 13.03.2022, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні;

- видворити за межі території України ОСОБА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2021 року у справі № 161/22817/21 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив представник відповідача, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, тому просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2021 року скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права, вказує, що приймаючи рішення, суд першої інстанції не врахував того, що позивач не довів та не надав належні та допустимі докази того, що відповідач ухилитиметься від добровільного залишення території України. Також, звертає увагу, що строк затримання ОСОБА_1 у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, а саме до 13.03.2022, вже визначений рішенням суду, а отже дане питання не може бути розглянуте повторно.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти вимог скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, правом на участь у судовому засіданні не скористалися.

Відповідно до статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Частиною четвертою статті 229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 березня 2021 року о 03:35 ОСОБА_1 був виявлений та затриманий на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби «Піща» відділу прикордонної служби «Світязь» 6 прикордонного загону, за незаконне перетинання державного кордону, поза пунктами пропуску, з Республіки Білорусь в Україну, чим порушив вимоги статті 9 Закону України від 04.11.1991 № 1777-XII «Про державний кордон України» та вчинив правопорушення, передбачене частиною другою статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі також - КУпАП).

Постановою Шацького районного суду Волинської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 204-1 КУпАП.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2021 року відповідача затримано до завершення процедури прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2021 року без змін.

02 вересня 2021 року Управлінням ДМС України у Волинській області відповідачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2021 року ОСОБА_1 продовжено строк затримання терміном на 6 місяців, до 13 березня 2022 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2021 року без змін.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Вказане рішення суду набрало законної сили.

Таким чином, з метою реалізації державної політики у сфері міграції 6 прикордонний загін вважав за необхідне звернутися до суду з адміністративним позовом про затримання відповідача з метою видворення за межі території України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність затримання відповідача, оскільки судом встановлено належні та дійсні підстави для подальшого видворення відповідача за межі території України.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, предметом спору є видворення відповідача за межі території України, а також його затримання з метою забезпечення примусового видворення.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та порядок їх в`їзду та виїзду з України визначені Законом України від 22.09.2011 №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі також - Закон №3773-VI).

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 3773-VІ іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною першою статті 30 Закону № 3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З аналізу приписів статей 26 і 30 Закону № 3773-VI висновується, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення.

Таким чином, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тобто, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення. Подібний висновок про застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі №754/2198/17 та від 09 серпня 2019 року у справі № 359/58236/16-а.

Відповідно до підпункту 9 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Державна міграційна служба України приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що компетентним органом приймалось рішення відносно відповідача про примусове повернення з території України та докази того, що відповідач ухилявся або ухилятиметься від виконання цього рішення.

Суд апеляційної інстанції, крім того, зазначає, що особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України, частина першої якої передбачає, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Слід звернути увагу, що між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації 22.10.2012 укладено Угоду про реадмісію, яка ратифікована Україною 08.08.2013 (надалі також - Угода).

Відповідно до пункту 1 статті 2 Угоди компетентні органи держави запитуваної Сторони на запит компетентних органів держави запитуючої Сторони приймають назад осіб, які в`їхали на територію держави запитуючої Сторони або перебувають там з порушенням законодавства цієї держави з питань в`їзду, виїзду і перебування іноземних громадян та осіб без громадянства, якщо встановлено, що ці особи є громадянами держави запитуваної Сторони або втратили її громадянство після в`їзду на територію держави запитуючої Сторони і не набули громадянства іншої держави, або, якщо по відношенню до цих осіб прийнято рішення про відмову в наданні громадянства держави запитуючої Сторони.

Таким чином, позивач обрав неправильний спосіб здійснення свої повноважень, оскільки звернувся з позовом про примусове видворення відповідача, замість передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, як це передбачає пункт 2 частини першої статті 289 КАС України.

У розрізі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених частиною першою статті 30 Закону № 3773-VI підстав для винесення судом рішення про примусове видворення з України ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Частиною одинадцятою статті 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

3а правилами абзацу першого частини четвертої статті 30 Закону № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до пункту 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1110 (надалі також Типове положення), пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно з пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.

Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи передачу відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, цей строк може бути продовжений, але не більш як до вісімнадцяти місяців.

Згідно з пунктом 12 розділу ІІ Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 лютого 2016 року № 141, іноземці та особи без громадянства утримуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду: про примусове видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, але не більш як 12 місяців.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2021 року відповідача затримано до завершення процедури прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2021 року продовжено строк затримання ОСОБА_1 терміном на 6 місяців, а саме до 13 березня 2022 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2021 року без змін.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовна вимога про затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців, а саме до 13.03.2022, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні є безпідставною та необґрунтованою, оскільки відповідач на даний час перебуває у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України с. Журавичі Ківерцівського району Волинської області та строк його перебування продовжений до 13 березня 2022 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2021 року у справі № 161/15970/21.

Таким чином, суд першої інстанції неповно дослідив матеріали справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення даної позовної вимоги.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні спору по суті.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2021 року у справі № 161/22817/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 10.02.2022