Справа № 200/12242/21
Суддя: Шувалова Т.О.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року Справа№200/12242/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шувалової Т.О.,

секретаря судового засідання Ященко А.В.,

за участю:

позивачки: ОСОБА_1 ,

представник відповідача Тичиніна Я.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Донецької обласної прокуратури, в якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ виконувача обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури від 09.09.2021 року № 2334-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області та органів прокуратури області;

- зобов`язати керівника Донецької обласної прокуратури змінити дату звільнення позивачки у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки та вважати датою звільнення дату видачі трудової книжки;

- зобов`язати керівника Донецької обласної прокуратури нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки з дати звільнення по дату видачі трудової книжки, яку обчислити у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, провівши іі індексацію у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078;

- стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь позивачки вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням;

- зобов`язати керівника Донецької обласної прокуратури поновити позивачку на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області з дати звільнення;

- зобов`язати керівника Донецької обласної прокуратури нарахувати (обчислити) та виплатити позивачці заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату фактичного поновлення на роботі, яку обчислити у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, провівши її індексацію у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

- стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь позивачки відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом виконувача обов`язків керівника обласної прокуратури від 09.09.2021 року № 2334-к позивачку звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області у зв`язку із неподанням заяви про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію за встановленою формою та ненадання згоди на обробку персональних даних. Зазначила, що підстави її звільнення 27.04.2020 року та 10.09.2021 року були однакові. Другою підставою її звільнення є витяг з протоколу № 12 засідання шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 16.12.2020 року.

На думку позивачки, спірний наказ є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він прийнятий усупереч положенням Конституції України, міжнародних договорів, ратифікованих Україною, Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 року, порушує право позивачки на працю, на свободу віросповідання, на повагу до приватного життя, порушує засади рівності громадян.

Як зазначила ОСОБА_1 внаслідок незаконного її звільнення з посади відбулось порушення її права на приватне життя, на свободу совісті як віруючої людини, а електронна обробка персональних даних без згоди людини є порушенням принципу поваги до приватного життя. Втручання у право на повагу до приватного життя внаслідок звільнення відбулось всупереч частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не відповідає вимогам демократичності, юридичної визначеності, справедливості та забезпеченню рівності осіб.

В частині, що стосується підстави звільнення у зв`язку з неподанням заяви у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестації, позивачка вказала, що нею у встановлений законом строком подано таку заяву 13.11.2020 року шляхом її надіслання листом з повідомленням до спливу п`ятиденного строку, після видання керівником органу прокуратури наказу від 10.11.2020 року № 1602-к про поновлення на посаді, проте підписана позивачкою заява, за формою, дещо відрізняється від форми наведеній у додатку 2 до Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України № 221 від 03.10.2019 року.

Про причини розбіжностей між формою наданої позивачкою заяви та наведеній у додатку 2 до Порядку проходження прокурорами атестації, позивачкою, як нею зазначено у позовній заяві, написано ґрунтовні пояснення, які долучено до вказаної заяви і подано разом з заявою, а саме, ОСОБА_1 зазначила, що, як віруюча людина, не може надати згоду на обробку персональних даних, яку безальтернативно примушують надати вимоги Закону України №113-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури, у разі бажання працювати на посаді прокурора у подальшому, а також, надала розгорнуті пояснення, чому саме вона не може надати згоду на обробку її персональних даних виходячи з її релігійних переконань, зокрема, надала пояснення щодо причин відсутності в неї реєстраційного номера облікової картки платника податків у фізичній (паперовій) формі.

Позивачка наголосила, що нею у встановлений законом строк, подано заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію, що свідчить про наявність волевиявлення позивачки, спрямованого на проходження атестації та переведення позивачки на посаду прокурора в обласній прокуратурі, тобто, на переконання позивачки, зазначене волевиявлення є тим необхідним вираженням волі, що доступне для зовнішнього сприйняття, а підтвердженням факту її (позивачки) волевиявлення на проходження атестації та переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі є підпис позивачки із зазначенням дати, про що, також, на думку позивачки, може свідчити її звернення до Голови Верховної Ради України, до Генерального прокурора щодо надання позивачу можливості проходження атестації без обробки її персональних даних, отже, позивачем зроблений висновок, що, оскільки нею подано у встановлений строк заяву без зазначення згоди на обробку персональних даних, та таку заяву подано у встановлений строк, то позивачем виконано вимоги Закону України №113-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури, а саме, подано відповідну заяву, а тому підстави для звільнення позивачки з посади на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення зазначеного Закону, на переконання позивачки, відсутні.

Крім того, позивачка зауважує, що датою її звільнення слід вважати не 10.09.2021 року, як це зазначено в наказі, а день, коли їй було видано трудову книжку. Також, вважає, що вона має право на отримання вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

На виконання ухвали суду позивачкою 27 вересня 2021 року надані додаткові пояснення та відомості щодо дати, починаючи з якої для неї стало неприйнятним використовувати РНОКПП (а.с.53-56).

25 жовтня 2021 року відповідач надав відзив на позов, в якому зазначає про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачкою вимог, обґрунтовуючи це наступним. Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113-IX запроваджено реформування органів прокуратури, а саме, визначена послідовність дій, що їх мають вчинити прокурори з метою подальшої трудової діяльності в органах прокуратури. Відповідно до наказу прокурора області від 22.04.2020 року № 333-к ОСОБА_1 звільнена з займаної посади на підставі п. 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Підставою для прийняття такого рішення став лист виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 року № 11/1/1-2417вих19.

Згідно з положеннями п.п. 1 п. 19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ у разі неподання прокурорами, які займають посади у регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення на посаду прокурора до обласної, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, вони звільняються з посади прокурора на підставі п. 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідач зазначає, що з огляду на викладене, виконувачем обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України листом від 01.11.2019 року № 11/1/1-2417вих-19 направлено список працівників прокуратури Донецької області, які не подали Генеральному прокурору у встановлений строк заяви установленої форми про переведення до обласної (окружної) прокуратури та про намір пройти атестацію. Відповідач зауважив, що в цей список включено п`ять осіб, серед яких була ОСОБА_1 . Оригінал заяви ОСОБА_1 разом із заявами інших працівників спрямовано до Генеральної прокуратури України 15.10.2019 року. Вказав, що відповідно до положень Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженим наказом Генеральної прокуратури України від 03.10.2019 року № 221 не передбачено перевірку змісту заяви Генеральному прокурору та її відповідності додатку до наказу Генерального прокурора від 03.10.2019 року № 221 працівниками відділу роботи з кадрами прокуратури області. Разом з тим, з Генеральної прокуратури України, у подальшому Офісу Генерального прокурора до прокуратури області зава ОСОБА_1 від 07.10.2019 року не поверталась. Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 20.04.2020 року № 333-к ОСОБА_1 було звільнено на підставі п. 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Однак, наказ про звільнення оскаржено позивачкою. На виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2020 року у справі № 200/4456/20-а наказом виконувача обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури від 10.11.2020 року № 1602-к ОСОБА_1 було поновлено на посаді прокурора відділу. Відповідач зауважив, що відповідно до положень п. 9 Розділу І Порядку, встановлено, що особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді. 27.08.2021 року до Донецької обласної прокуратури надійшов лист начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора та витяг з протоколу № 12 засідання шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 16.12.2020 року щодо відмови у включенні ОСОБА_1 до графіку складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, оскільки заява позивачки про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію подана за формою, відмінною від встановленої Порядком № 221, у тому числі без надання згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації,передбачених п. 10 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.

На підставі зазначеного листа та витягу з протоколу наказом виконувача обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури від 09.09.2021 року № 2334-к ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області на підставі пп. 1 п. 19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ з 10.09.2021 року у зв`язку з неподанням нею у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Відповідач наголошує, що подача прокурором заяви визначеного змісту та форми є тим юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення правовідносин щодо проходження прокурорами атестації. Позивачкою при написанні заяви не виконано в повному обсязі вимог Закону № 113-ІХ, оскільки в ній зазначено лише окремі елементи змісту. ОСОБА_1 маючи відповідну освіту та професійний досвід діяльності не могла не розуміти та не усвідомлювати наслідків неуспішного проходження атестації, так само як і наслідків написання заяви про переведення «власної інтерпретації». Законодавцем чітко передбачено неможливість подання прокурором заяви у довільній формі, оскільки це призведе до її невідповідності вимогам п. 10 Розділу ІІ Закону № 113-ІХ та її затвердженій типовій формі відповідно до п. 9 Розділу І Порядку.

Відповідач, посилаючись на постанову Верховного Суду від 21.09.2021 року у справі № 200/5038/20-а та від 21.09.2021 року у справі № 160/6204/20, вважає спірний наказ про звільнення ОСОБА_1 виданим у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом, з дотриманням передбаченої Законом процедури звільнення.

Крім цього, відповідач зазначив, що втручання у даному випадку у права позивачки на повагу до приватного та сімейного життя з боку відповідача переслідувало легітимну мету відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України, а, з урахуванням статусу позивачки, вона, на переконання Донецької обласної прокуратури, мала усвідомлювати, що такий особливий статус в суспільстві, що його мала позивачка під час роботи в органах прокуратури України, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя, як це визначено п. 6 Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25.12.2008 № 1165 (1198).

Щодо видачі ОСОБА_1 трудової книжки у день звільнення, відповідач повідомив, що 10.09.2021 року позивачці у день звільнення на адресу її електронної пошти було спрямовано лист з повідомленням про звільнення та про необхідність прибуття до відділу кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури для ознайомлення з наказом і отримання трудової книжки. Також, 01.10.2021 року ОСОБА_1 повторно було спрямовано вищезазначений лист. В подальшому, 06.102021 року відповідно до вимог абз. 2 пп. 4.2. Розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, на адресу ОСОБА_1 надіслана її трудова книжка. При звільненні позивачці була нарахована та виплачена заробітна плата та всі належні надбавки і доплати, які передбачені штатним розписом та встановлені наказами керівника.

Також, відповідач зауважив, що Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ не передбачено можливості виплати прокурору вихідної допомоги при звільненні його з займаної посади.

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.110-121).

25 жовтня 2021 року позивачка надала суду відповідь на відзив, згідно якої, в цілому, повторює аргументацію, що викладена у позовній заяві, та з посиланням на практику ЄСПЛ та Верховного Суду наголошує на безпідставності аргументації відповідача, порушенні своїх прав та незаконності оскаржуваного наказу (а.с.104-108).

30 листопада 2021 року відповідач на виконання ухвали суду надав суду пояснення, в яких вказав, що на день звільнення ОСОБА_1 10.09.2021 року діяла нова редакція Кодексу законів про працю України (від 10.06.2021 року, підстава Закон № 1217-ІХ), а отже власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, а не трудову книжку. З боку Донецької обласної прокуратури вжито всіх заходів з метою видачі трудової книжки ОСОБА_1 та ознайомлення з наказом про звільнення. Затримка в отриманні трудової книжки зумовлена діями самої позивачки, а не з вини відповідача, а отже, вважає, що підстави для зміни дати звільнення відсутні, у зв`язку з чим і відсутній обов`язок виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки. Щодо стягнення моральної шкоди відповідач зауважив, що позивачкою не доведено факт протиправних дій або бездіяльності відповідача, а також конкретні негативні наслідки від них, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Щодо проведення індексації відповідач вказує, що у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» зазначена позивачкою виплата не є об`єктом застосування даного Закону (а.с.164-167).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позову, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 12 жовтня 2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання заяви про зміну позовних вимог, прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 від 27 вересня 2021 року про зміну позовних вимог у справі, відкладено підготовче засідання до 26 жовтня 2021 року.

26 жовтня 2021 року у підготовчому засіданні оголошено перерву до 03 листопада 2021 року.

03 листопада 2021 року у підготовчому засіданні оголошено перерву до 16 листопада 2021 року.

16 листопада 2021 року відкладено підготовче засідання у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 21 грудня 2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року витребувано у відповідача додаткові докази та відкладено судове засідання на 12 січня 2022 року.

У судових засіданнях позивачка підтримувала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у судових засіданнях просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, судом встановлено наступне.

Позивачка - ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури України на прокурорсько-слідчих посадах з серпня 2004 року.

Наказом Донецької обласної прокуратури від 10 листопада 2020 року № 1602-к скасовано наказ прокурора Донецької області № 333-к від 22.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області та поновлено на посаді з 28.04.2020 року на підставі постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2020 року у справі № 200/4456/20-а (а.с.18).

13 листопада 2020 року позивачкою на адресу Генерального прокурора Венедиктової І.В. подана заява про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію такого змісту:

«На підставі пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» прошу перевести мене на посаду прокурора в обласній прокуратурі і для цього допустити до проходження атестації.

Проведення моєї атестації прошу здійснювати без обробки персональних даних, у тому числі автоматизованої, без використання (штрих-кодового) ідентифікатора, про причини зазначеного детально викладено у поясненні з додатками.

Висловлюю своє волевиявлення на проходження атестації, у разі неуспішного проходження атестації не даю згоди на моє звільнення.

Даю згоду кадровим комісіям на надсилання мені листів та запитань на адресу моєї електронної пошти.» (а.с.23).

У письмових поясненнях до вищевказаної заяви ОСОБА_1 зазначила, що під час проведення атестації з релігійних переконань не дає згоду на обробку персональних даних посилаючись, у тому числі, на такі обставини (дослівно):

««Будь-яка людина, адаптуючись до життєвих умов, керуючись своєю волею, самостійно розпоряджалася своїм життям, що обов`язково призводило до змін персональної інформації про неї, та відображалася у системах зберігання інформації. Адаптація, зміна та використання персональних даних, які є складовою терміну обробка персональних даних залежали від волі людини та без неї не здійснювалися.

Пояснюю, що у разі отримання нашої згоди на обробку персональних даних з`являється можливість здійснювати такі зміни без нашого відому. Володільці персональних даних отримають право приймати рішення життєво-важливих для нас питань, а ми отримаємо готовий результат обробки, у тому числі ми даємо згоду на використання вже змінених системою наших персональних даних. У даному випадку система зберігання даних фактично є системою керування даними.

До цього, слід навести, що у абзаці 6 п. 6.1 Висновку Європейської групи з етики в науці та новітніх технологіях для Європейської комісії № 20 від 16.03.2005 зазначено, що «кожне втручання в тіло, кожна операція з обробки персональних даних повинні бути розцінені як пов`язані з тілом в цілому, з індивідуумом, який повинен поважатися в його фізичній та психологічній недоторканості. Це нова всебічна концепція особистості та її переводу до реального світу, визначає право на повну повагу до тіла, яке є на теперішній час і фізичне, і електронне.

Тобто, робота з персональними даними прирівняна до операцій з тілом людини. А це означає, що розпорядження персональними даними фактично прирівняно до розпорядження людиною. Саме так розуміє міжнародне законодавство обробку персональних даних. Свобода волевиявлення для кожної людини, тим більш для православного християнина - безцінний Божий дар, та добровільно передавати її будь-кому частково або повністю є замахом на те, що належить ОСОБА_2 , та є тяжким гріхом.

Тому, кожна людина у якої немає бажання давати генеральну довіреність на керування собою, і яка бажає розпоряджатися своїм життям самостійно, не може надати згоду на обробку персональних даних»».

Крім цього, у зазначених поясненнях ОСОБА_1 звернута увага на положення статей 3, 22, 32 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України № 2-рп/2012 від 20.01.2012 року, Постанову Великої Палати Верховного Суду №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) від 19.09.2018 року, Європейську Конвенцію про захист прав та основоположних свобод від (статті 8, 9), та з посиланням на аркуш 14 рішення Вищої Ради Правосуддя №1526/0/15-19 від 04.06.2019 року, позивачкою ОСОБА_1 зроблено висновок, та, відповідно, повідомлено генерального прокурора та в.о. керівника обласної прокуратури Білоусова Є.О., що (дослівно):

«Положення пункту 10 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури звужують Конституційні права прокурорів в частині надання обов`язкової згоди на обробку персональних даних для проходження атестації, тобто вказані положення суперечать Конституції України. Тому в даному випадку слід застосовувати положення Конституції.

Крім цього, пункт 19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури не зобов`язує надання згоди прокурором на його звільнення у разі неуспішного проходження ним будь-якого з етапів атестації, як це зазначено у бланку заяви про переведення на посаду прокурора.

Слід зауважити, що чинним законодавством не передбачено примушування працівників надавати згоду на їх звільнення. Законодавством не передбачено повернення заяви прокурору про переведення на посаду прокурора в прокуратурі та про намір пройти атестацію». (а.с.24-26).

Офіс Генерального прокурора листом від 09 грудня 2020 року за № 07-23335-19 повідомив позивачку, що її заяву від 13.11.2020 року зареєстровано 20.11.2020 року за №233897-20 та копія вказаної заяви направлена до шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур для розгляду та вирішення питання щодо можливості включення до графіку проходження атестації (а.с.28).

Листом від 01 лютого 2021 року за № 07-23335-19 Офіс Генерального прокурора повідомив позивачку, що Генеральний прокурор не наділений повноваженнями щодо формування списків прокурорів для проходження атестації, включення їх у відповідний графік, скасування рішень кадрових комісій. Щодо оплати праці повідомив, що керівникам надано право, у межах затвердженого фонду оплати праці, установлювати надбавки, здійснювати преміювання, надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та для оздоровлення (а.с.29-30).

27 серпня 2021 року Офіс Генерального прокурора направив лист виконувачу обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури Угровецькому П.О., в якому повідомив що кадровою комісією при розгляді питання щодо включення ОСОБА_1 до графіку складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, остання подала заяву Генеральному прокурору, відмінну від встановленої Порядком проходження прокурорами атестації. Також, додатково направив витяг з протоколу засідання шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 16.12.2020 року № 12 (а.с.124).

Як убачається з протоколу № 12 засідання шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 16 грудня 2020 року, відповідно до п.п. 9, 10, 13, 14 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», п.п. 3, 9, 13 розділу І, п. 1 розділу ІІ, п. 2 розділу ІІІ, п.п. 1, 18 розділу ІV Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року № 221, за результатами розгляду заяви відмовлено у включенні ОСОБА_1 до графіку складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням коп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, у зв`язку із поданням заяви про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію за невстановленою формою і ненаданням згоди на обробку персональних даних (а.с.125-127).

Наказом Донецької обласної прокуратури від 09 вересня 2021 року № 2334-к звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора відділу Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ від 19.09.2020 року з 10 вересня 2021 року у зв`язку із неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію (а.с.19).

10 вересня 2021 року відповідачем на адресу позивачки направлено увідомлення за № 07-1334вих-21 про необхідність подання електронної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за період, не охоплений раніше поданою декларацією (перед звільненням) та після припинення діяльності в строк до 01.04.2022 року за 2021 рік (а.с.123).

Крім того, 10 вересня 2021 року відповідач на адресу позивачки та на електронну адресу надіслав лист № 07-1337вих-21, в якому повідомив про необхідність невідкладно прибути до відділу кадрової роботи та державної служби Донецької обласної прокуратури (м. Маріуполь, вул. Університетська, 6) для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки (а.с.128).

10 вересня 2021 року відповідачем проведено з позивачкою розрахунок при звільненні, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.130-131).

13 вересня 2021 року позивачка зверталась до відповідача із заявою про видачу копії наказу про звільнення, копію рішення кадрової комісії, передачу трудової книжки та запитом щодо надання інформації про нарахування вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки (а.с.78-81).

Згідно із довідкою відповідача про середньомісячну (середньоденну) заробітну плату ОСОБА_1 від 11 жовтня 2021 року № 21-85-1077, середньоденна заробітна плата позивачки складає 380 грн 66 коп. (а.с.132).

07 жовтня 2021 року відповідач листом за № 07-1450вих-21 від 06.10.2021 року повідомив позивачку, що їй неодноразово спрямовувався лист з повідомленням про звільнення та необхідність прибуття до відділу для ознайомлення з наказом і отримання трудової книжки. Разом із вказаним листом позивачці було надіслано трудову книжку (а.с.137-140).

Вважаючи наведений вище спірний наказ таким, що не відповідає вимогам закону, та порушує права позивачки, остання звернулась до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статті 38, 43 Конституції України передбачають, що громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно п. 1 частини першої статті 16 Закону України Про прокуратуру 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697) незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (частина третя статті 16 Закону № 1697).

Згідно пп. 1 п. 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі Закон № 113) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру за умови настання однієї із наступних підстав: неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестації.

Згідно п. 10 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113 прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Відповідно до п. 9 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації,затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року № 221, атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року № 221 Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації було прийнято Додаток 2 до Порядку проходження прокурорами атестації, яким встановлено форму заяви про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію для прокурорів регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних).

Зміст вищевказаної заяви: На підставі пункту 10 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" прошу перевести мене на посаду прокурора в обласній прокуратурі і для цього допустити до проходження атестації.

З умовами та процедурами проведення атестації, визначеними у Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора (далі - Порядок), ознайомлений (ознайомлена) та погоджуюся.

Зокрема, підтверджую, що я усвідомлюю та погоджуюся, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону, мене буде звільнено з посади прокурора.

Крім того, погоджуюсь із тим, що під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісію може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню.

Для цілі проходження атестації, яка включає оцінку моєї професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, даю згоду кадровим комісіям і робочим групам на повний та безпосередній доступ до інформації, визначеної у пункті 15 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону, з метою її обробки, перевірки та використання під час атестації, включаючи інформацію з обмеженим доступом і таку, що містить персональні дані, а також даю згоду на надсилання мені комісіями, у разі необхідності, письмових запитань щодо професійної етики та доброчесності.

Відповідно до п. 10 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженої Наказом Генерального прокурора 03.10.2019 року № 221, заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді.

13.11.2021 року позивачкою на адресу Генерального прокурора Венедиктової І.В. подана заява про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію такого змісту: На підставі пункту 10 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури прошу перевести мене на посаду прокурора в обласній прокуратурі і для цього допустити до проходження атестації. Проведення моєї атестації прошу здійснювати без обробки персональних даних, у тому числі автоматизованої, без використання (штрих-кодового) ідентифікатора, про причини зазначеного детально викладено у поясненні додатками (додається). До заяви позивачкою додані додатки на 7 аркушах (а.с.23).

Позивачка була поновлена на посаді наказом відповідача від 10 листопада 2020 року, тобто звернувшись 13 листопада 2020 року із заявою до Генерального прокурора про намір пройти атестацію, вона дотрималась відповідних строків її подання.

Підставою для видання спірного наказу про звільнення позивачки стала відсутність заяви позивачки за встановленою формою.

Однак, Закон України Про прокуратуру, Закон України № 113-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури, Порядок проходження прокурорами атестації, затверджений наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року № 221 не передбачають ототожнення невідповідності поданої позивачкою заяви від 13.11.2020 року формі, що встановлена Додатком 2 до Порядку, неподанню такої заяви взагалі.

Частинами першою, другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття якість закону означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі C.G. та інші проти Болгарії, заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі Олександр Волков проти України, заява № 21722/11).

Зокрема, у справі Олександр Волков проти України від 09 січня 2013 року, заява № 21722/11, порушення принципу юридичної визначеності було констатоване Європейським судом з прав людини з огляду на відсутність у законодавстві України положень щодо строків давності притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в контексті дотримання вимог якості закону при перевірці виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Аналізуючи дотримання вимог якості закону, ЄСПЛ зазначив, зокрема, таке:

«Відсутність будь-яких строків давності, що розглядалася вище за статтею 6 Конвенції, давала дисциплінарним органам повну свободу дій та порушила принцип юридичної визначеності.

Суд уже констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія-97» проти України», заява № 19164/04, п. 47, з подальшими посиланнями). Цей принцип так само застосовується до процедур, що були використані для звільнення заявника з посади, включаючи процес ухвалення рішення на пленарному засіданні парламенту […];»

Отже, суд наголошує, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

У рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський Суд з прав людини наголосив, що «... Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9.12.1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001 року).»

Закон не пов`язує звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру у зв`язку з відсутністю у поданій прокурором заяві про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію абзаців, зміст яких визначений у формі типових заяв прокурора запроваджених у додатку 2 до Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року № 221, за умови подання таким прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури із зазначенням про намір пройти атестацію, на застосування процедур та умов проведення атестації.

Суд зазначає, що неврегульованість на нормативному рівні питання, яким саме чином мали б діяти відповідач при отриманні заяви, яка не повною мірою відповідає за своїм змістом та формою вимогам наказу Генеральної прокуратури України № 221 від 03.10.2019 року (додаток 2), у будь-якому разі не може тягнути за собою вкрай негативні наслідки для позивачки у вигляді її звільнення з посади, у тому числі внаслідок вільного трактування відповідачем вимог, зокрема, Закону України Про прокуратуру, Закону України № 113-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури та Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року № 221 у несприятливий для позивачки спосіб.

В заяві від 13.11.2020 року позивачка висловила намір пройти атестацію та просила проведення атестації здійснювати без обробки персональних даних, у тому числі автоматизованої, без використання (штрих-кодового) ідентифікатора. Про причини зазначеного позивачка детально висловила у своїх письмових поясненнях (а.с.23).

Згідно частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України).

Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 2-рп/2012 від 20.01.2012 року у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так:

- інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною;

- збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Як передбачено статтею 2 Закону України Про захист персональних даних, згода суб`єкта персональних даних має таке визначення добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Заборона збирати відомості про особистість без її попередньої згоди врегульована статтею 11 Закону України Про інформацію. Персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (стаття 2 Закону України Про захист персональний даних).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частини п`ята, шоста статті 6 вказаного Закону).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 вересня 2018 року в справі № 806/3265/17 з цього приводу зробила висновок, що принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону, порушення конституційних прав такої особи та виконання нею обов`язків.

Відповідно до статті 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

Отже, чинним законодавством не врегульовано питання щодо відмови особи від обробки персональних даних у зв`язку з релігійними переконаннями, що в подальшому унеможливлює виконання обов`язків, у тому числі і щодо подачі декларацій у визначеному законом порядку.

Аналізуючи вищевикладене, суд зазначає, що оскільки позивачка у визначений строк подала до Генерального прокурора заяву, якою висловила свій намір пройти атестацію, тому підстави для її звільнення за п. 9 частини четвертої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» відсутні.

Оскільки, відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення при прийнятті спірного наказу, суд дійшов висновку, що наказ Донецької обласної прокуратури від 09.09.2021 року № 2334-к не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування наказу Донецької обласної прокуратури від 09.09.2021 року № 2334-к про звільнення позивачки з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області та органів прокуратури області.

Позовні вимоги про зобов`язання відповідача поновити позивачку на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області з 11 вересня 2021 року, також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від скасування наказу про звільнення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати (обчислити) та виплатити позивачці заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату фактичного поновлення на роботі, яку обчислити у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, провівши її індексацію у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно частини першої статті 27 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 року № 108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п.5 Порядку № 100).

Відповідно до п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до правового висновку Верховного суду України, викладеному в постанові від 14 січня 2014 року у справі № 21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Враховуючи, що звільнення позивачки відбулося 10.09.2021 року, середня заробітна плата позивачки повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме: за липень-серпень 2021 року.

Згідно довідки відповідача про середньомісячну (середньоденну) заробітну плату ОСОБА_1 від 11 жовтня 2021 року № 21-85-1077, середньоденна заробітна плата позивачки складає 380 грн 66 коп. (а.с.132).

При проведенні обчислення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивачки за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що середній заробіток необхідно стягнути за період вимушеного прогулу з 11.09.2021 року до 12.01.2022 року (дата прийняття рішення судом про поновлення на посаді), який складає 84 робочих днів: вересень 2021 року - 14, жовтень 2021 року - 20, листопад 2021 року -22, грудень 2021 року -22, січень 2022 року 6.

Таким чином, сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за час вимушеного прогулу складає 31 975,44 грн, з розрахунку 380,66 грн х 84 робочі дні вимушеного прогулу.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивачки, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 31 975,44 грн.

При цьому, сума середнього заробітку розрахована судом має бути сплачена відповідачем на користь позивачки з відрахуванням сум обов`язкових податків і зборів.

Щодо позовної вимоги позивачки про врахування індексу інфляції при обрахунку суми стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Частиною шостою статті 95 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (надалі - Порядок № 1078), з урахуванням внесених до них змін.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII.

Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до змісту частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Пунктом 3 Порядку № 1078 визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Отже, відповідно до норм Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку № 1078 середній заробіток за час вимушеного прогулу не є об`єктом індексації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 450/1925/17.

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що така виплата як середній заробіток за час вимушеного прогулу не є оплатою праці за виконану роботу, а є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 Кодексу законів про працю України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом № 113-ІХ доповнено статтю 40 Кодексу законів про працю України частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Статтею 44 Кодексу законів про працю України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку <…>.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Так, за змістом абзацу третього пункту 2 розділ ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 4 розділ ІІІ Порядку № 100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі не проходження атестації.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 823/244/16 та від 08 жовтня 2019 року у справі № 823/263/16.

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до Кодексу законів про працю України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 11.02.2021 по справі № 420/4115/20, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи суд не знаходить.

За наведеного правового регулювання, суд приходить висновку щодо задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачці вихідної допомоги при звільненні.

Відповідно до довідки Донецької обласної прокуратури від 11.10.2021 року № 21-85-1077 середньомісячна заробітна плата позивачки складає 8 184, 11 грн (а.с.132).

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивачки, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати у сумі 8 184, 11 грн.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання керівника Донецької обласної прокуратури змінити дату звільнення позивачки у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки та вважати датою звільнення дату видачі трудової книжки та зобов`язання керівника Донецької обласної прокуратури нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки з дати звільнення по дату видачі трудової книжки, яку обчислити у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, провівши іі індексацію у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, яка діяла до 10.06.2021 року) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію накази про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно частини п`ятої статті 235 Кодексу законів про працю України (в редакції, яка діяла до 10.06.2021 року) у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, у зв`язку з несвоєчасним отриманням трудової книжки особа мала право на отримання середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та внесення змін до трудової книжки в частині зміни дати звільнення.

Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 року № 1217-ІХ (набрання чинності 10.06.2021 року) внесено зміни у статтю 47 Кодексу законів про працю України:

- у назві слова "і видати йому трудову книжку" виключено;

- частину першу викладено в такій редакції:

"Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника";

- частину другу виключено.

Крім того, вищевказаним Законом внесено зміни у статтю у статті 235 Кодексу законів про працю України: у частині третій слова "в трудовій книжці" виключено; у частині п`ятій слова "трудової книжки" замінено словами "копії наказу (розпорядження) про звільнення".

Ці норми були чинними на час виникнення спірних правовідносин (на дату видання наказу про звільнення позивачки), у зв`язку з чим, суд зазначає, що положення статті 47 Кодексу законів про працю України не передбачає таких правових наслідків несвоєчасності видачі трудової книжки, як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зміна дати звільнення. Більш того жоден інший законодавчий акт, станом на час спірних правовідносин, не передбачає таких правових наслідків.

Таким чином, видача відповідачем трудової книжки позивачці не у день її звільнення, не є порушенням норм чинного законодавства.

Суд не приймає до уваги посилання позивачки на норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110, оскільки вказана Інструкція є підзаконним нормативно-правовим актом, яка ще не була приведена у відповідність до вимог статті 47 Кодексу законів про працю України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000, 00 грн, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного убачається, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Сам факт поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку і є відновленням порушеного права позивачки у спірних правовідносинах.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Суд зазначає, що позивачкою не надано, жодних належних та допустимих доказів завдання моральної шкоди, не наведено жодних розрахунків її розміру, які повинні ґрунтуватися на відповідних доказах, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що вимоги позивачки у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки сплату судового збору відстрочено до ухвалення судового рішення у даній справі, а судовий збір не сплачено, суд дійшов висновку про необхідність стягнення суми судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень на користь Державного бюджету України у розмірі 2 724, 00 грн.

Керуючись статтями 2, 5-11, 14, 72-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 06.08.2004 року Калінінським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Донецької обласної прокуратури (, місцезнаходження: 87555, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ виконувача обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури від 09.09.2021 року № 2334-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області та органів прокуратури області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області з 11 вересня 2021 року.

Стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у сумі 8 184 (вісім тисяч сто вісімдесят чотири) гривні 11 копійок.

Стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 31 975 (тридцять одна тисяча дев`ятсот сімдесят п`ять) гривень 44 копійки, з відрахуванням суми обов`язкових податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Донецької обласної прокуратури (, місцезнаходження: 87555, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6) на користь спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України, місцезнаходження: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ) за наступними реквізитами: рахунок - UA0026001, код ЄДРПОУ - 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, судовий збір у розмірі 2724 гривні 00 копійок.

Рішення суду підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області з 11 вересня 2021 року та стягнення з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяті днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано 20 січня 2022 року.

Суддя Т.О. Шувалова