Справа № 140/6250/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 140/6250/21 пров. № А/857/19193/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року, ухвалене суддею Мачульським В.В. у Луцьку Волинської області у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №140/6250/21 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку, -

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2021 року позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Головного управління ДПС у Волинській області, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.02.2018 №, від 07.12.2018 №, від 19.10.2020 №, від 19.10.2020 № та рішення №598 від 04.02.2019 про анулювання свідоцтва платника єдиного податку; зобов`язати відновити реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 як платника єдиного податку ІІ групи, починаючи з 01.01.2019.

Водночас заявлено клопотання про розподіл понесених позивачем судових витрат.

В обґрунтування протиправності оскаржуваних рішень позивач покликається на те, що їх прийняття зумовлене помилковою сплатою єдиного податку за липень 2015 року із зазначенням невірного РНОКПП.

Згідно доводів позивача, сплата коштів до відповідного бюджету за самостійно узгодженими податковими зобов`язаннями була здійснена своєчасно, оскільки кошти надійшли на єдиний казначейський рахунок. Помилккове зазначення у платіжному документі невірного РНОКПП може вважатись підставою для висновків контролюючого органу про несплату платником єдиного податку податкових зобов`язань, про наявність податкового боргу зі сплати єдиного податку станом на перше число місяця протягом двох послідовних кварталів й застосування штрафів, анулювання реєстрації платника єдиного податку. Зауважує, що аналогічне правозастосування положень п. 299.10 ст. 299 ПК України, пп. 298.2.3 п.298.2 ст. 298 ст. 298 ПК України у випадках виникнення у платників єдиного податку «технічного податкового боргу», викладене у постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №813/676/17, від 05 червня 2018 року у справі №813/4266/17, від 24 січня 2019 року у справі №813/1346/18, від 14 травня 2019 року у справі № 813/1373/16.

У спірних правовідносинах контролюючий орган виходив виключно з інформації, що обліковувалась в інтегрованій картці платника, не звернувши увагу на істотні обставини, що вказують на штучну природу податкового боргу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Водночас здійснено розподіл судових витрат. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1816,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що за результатами камеральних перевірок контролюючим органом встановлено наявність у ФОП ОСОБА_1 податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів. Вказане порушення підтверджується аналізом інтегрованої картки платника та відповідно до актів №2288/03-20-55-13-03-13/ від 08.02.2018, 22480/03-20-55-13-03-13/ від 26.10.2018. Перевірками встановлено, що у зв`язку із відсутністю сплати авансового внеску за липень 2015 року виник борг, який в подальшому погашався за рахунок сплати єдиного податку за наступні періоди відповідно до п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України та виникав новий згідно з календарною черговістю його виникнення.

Щодо доводів позивача про невірне зазначення у платіжному документі РНОКПП платника скаржник зауважує, що позивач не звертався до контролюючого оргагу за місцем обліку про зарахування до ІКП сплаченої суми єдиного податку або повернення суми як помилково сплаченої.

З огляду на наведене вважає винесення контролюючим органом податкових повідомлень-рішень та рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку відповідно до абз.3 п. 299.10 ст. 299 ПК України правомірним.

Крім того вказує на те, що позивач пропустив строк на оскарження податкового повідомлення-рішення № від 09.02.2018.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з ст. 16 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи, і подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

За правилами пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

В розумінні пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України встановлено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Як вбачається з положень пп. 41.1, 41.5 ст. 41 Податкового кодексу України органи державної податкової служби є контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби. Органи державної податкової служби, які уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу в межах їх повноважень, є органами стягнення.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований як фізична особа підприємець з 09.11.2005 та перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Волинській області. З 23.01.2012 позивач перебував на спрощеній системі оподаткування (платник єдиного податку II групи).

08.02.2018 ГУ ДФС у Волинській області було складено акт № 2288/03-20-55-13-03-13/ «Про результати камеральної перевірки дотримання вимог п. 295.1 ст. 295 ПК України СПД ОСОБА_1 щодо своєчасності сплати авансового внеску єдиного податку за 2013-2020 рр.». Згідно з висновками даного Акту, контролюючим органом було виявлено допущення позивачем порушення п. 295.1 ст. 295 ПК України, відповідальність за яке передбачена п. 122.1 ст. 122 ПК України. Відповідно до історії сплати узгодженого податкового зобов`язання платник зобов`язаний сплатити штраф по єдиному податку в розмірі 4624,40 грн (а.с.11-12).

На підставі висновків даного Акту контролюючим органом було винесено податкове повідомлення-рішення від 09.02.2018 р. №, яким позивачу було нараховано штрафні санкції у сумі 4624,40 грн (а.с.13).

26.10.2018 ГУ ДФС у Волинській області було складено Акт № 22480/03-20-55-13-03-13/ «Про результати камеральної перевірки дотримання вимог п. 295.1 ст. 295 ПК України ОСОБА_1 щодо своєчасності сплати авансового внеску єдиного податку за 2015-2018 рр.». Згідно з висновками даного акту, контролюючим органом було встановлено порушення п. 295.1 ст. 295 ПК України, відповідальність за яке передбачена п. 122.1 ст. 122 ПК України. Відповідно до історії сплати узгодженого податкового зобов`язання (Додаток 1) платник зобов`язаний сплатити штраф по єдиному податку в розмірі 2355,60 грн (а.с.16-17).

На підставі висновків згаданого акту Головним управлінням ДФС у Волинській області було винесено податкове повідомлення-рішення від 07.12.2018 р. № , згідно якого позивача було нараховано штрафні санкції у сумі 2355,60 грн (а.с.20).

Актом (б/н) (а.с.22-23) «Про результати камеральної перевірки щодо порушення платником єдиного податку вимог перебування на спрощеній системі оподаткування», було встановлено порушення, за які передбачено анулювання відповідно: не сплачено протягом двох послідовних кварталів податкові зобов`язання по єдиному податку абз. 8 пп. 298.2.3, п. 298.2 ст. 298, абз. 3 п. 299.10 ст. 299 ПК України.

На підставі вказаного акту прийнято рішення № 598 від 04.02.2019 (а.с.25-26) про анулювання реєстрації платника єдиного податку ОСОБА_1 . Підставою для анулювання реєстрації платника єдиного податку вказано на наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів відповідно до абз. 3 п. 299.10 ст. 299 Податкового кодексу України.

06.09.2020 ГУ ДПС у Волинській області було складено Акт №11494/03-20-55-33-03-13/ (а.с.27-28) «Про результати камеральної перевірки дотримання вимог п. 295.1 ст. 295 ПК України ОСОБА_1 щодо своєчасності сплати авансового внеску єдиного податку за 2013-2020 рр.». Згідно з висновками даного Акту, контролюючим органом було встановлено порушення п. 295.1 ст. 295 ПК України, відповідальність за яке передбачена п. 122.1 ст. 122 ПК України. Відповідно до історії сплати узгодженого податкового зобов`язання (Додаток 1) платник зобов`язаний сплатити штраф по єдиному податку в розмірі 2130,95 грн.

На підставі даного Акту, було винесено податкові повідомлення-рішення від 19.10.2020 р. № (а.с.32), згідно якого позивача було зобов`язано сплатити штраф у сумі 1217,95 грн. та від 19.10.2020 р. № (а.с.33), згідно якого позивача було нараховано штрафні санкції у сумі 859,30 грн.

ФОП ОСОБА_1 , вважаючи рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 09.02.2018 №, від 07.12.2018 №, Головного управління ДПС у Волинській області від від 19.10.2020 № та від 19.10.2020 № та рішення №598 від 04.02.2019 про анулювання свідоцтва платника єдиного податку протиправними, звернувся до суду з вимогою про їх скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Пунктом 31.1 статті 31 Податкового кодексу України визначено, що строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Згідно з пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ставки єдиного податку для платників другої групи встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Фіксовані ставки єдиного податку встановлюються сільськими, селищними, міськими радами або радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, для фізичних осіб - підприємців, які здійснюють господарську діяльність, залежно від виду господарської діяльності, з розрахунку на календарний місяць: 1) для другої групи платників єдиного податку - у межах до 20 відсотків розміру мінімальної заробітної плати (п.293.1, п.293.2 ст. 293 ПК України).

Згідно з пунктом 295.1 статті 295 ПК України платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.

Такі платники єдиного податку можуть здійснити сплату єдиного податку авансовим внеском за весь податковий (звітний) період (квартал, рік), але не більш як до кінця поточного звітного року.

Відповідно до п.296.2 ст.296 Податкового кодексу України платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду, в якій відображаються обсяг отриманого доходу, щомісячні авансові внески, визначені пунктом 295.1 статті 295 цього Кодексу.

Згідно з п.122.1 ст. 122 ПК України несплата (неперерахування) фізичною особою - платником єдиного податку, визначеною підпунктами 1 і 2 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу, авансових внесків єдиного податку в порядку та у строки, визначені цим Кодексом, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків ставки єдиного податку, обраної платником єдиного податку відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Таким чином, відповідальність у вигляді штрафу застосовується у разі якщо платник податків протягом строків, визначених цим Кодексом, не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов`язання або грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом, яке є узгодженим та строк сплати якого настав.

Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку визначений статтею 299 Податкового кодексу України, відповідно до пункту 299.1 якої реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.

Відповідно до пп. 3 п. 299.10 ст. 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 та підпунктом 298.8.6 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно абз. 8 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки - у разі наявності податкового боргу у розмірі, що перевищує суму, визначену абзацом третім пункту 59.1 статті 59 цього Кодексу, на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.

Таким чином, наявність у платника єдиного податку другої групи податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів є обставиною, з якою ПК України пов`язує можливість анулювання свідоцтва платника єдиного податку, а відтак, у справах цієї категорії істотне значення має встановлення обставин наявності такого податкового боргу.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач перебував на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності, ним самостійно обрано другу групу платника єдиного податку, позивач повинен сплачувати щомісячно 20 відсотків розміру мінімальної заробітної плати (1218,00 грн відповідно до ст.8 Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік), тобто 243,60 грн щомісячно. Дана сума є фіксованою та узгодженою.

З наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваних рішень контролюючим органом слугували виявлені в ході перевірки порушення правил застосування спрощеної системи оподаткування фізичною особою-підприємцем, зафіксовані актами камеральних перевірок дотримання вимог п. 295.1 ст. 295 ПК України щодо своєчасності сплати авансового внеску єдиного податку. Податковим органом встановлено наявність у позивача податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів з квітня по грудень 2018 року, що, зокрема, слугувало підставою для прийняття оскаржуваного рішення № 598, яким позивачу анульовано свідоцтво платника єдиного податку та скасовано його реєстрацію в реєстрі платників єдиного податку з 01.01.2019.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ФОП ОСОБА_1 , з-поміж іншого, заперечував проти наявності у нього податкового боргу.

На спростування навності боргу зі сплати єдиного податку позивачем на розгляд суду надано декларації та банківські квитанції за період з 2015 року по 2020 рік (а.с.38-79).

З аналізу історії сплати авансового внеску єдиного податку за період 2015 - 2020 рік, судом було встановлено, що 17.07.2015 при сплаті єдиного податку та при заповнені реквізитів призначення платежу в банківській квитанції помилково вказано невірний номер за Державним реєстром фізичних осіб замість ). Зокрема, як вбачається з банківської квитанції № 0.0.411097086.1 від 17.07.2015 р. в графі «Призначення платежу» було вказано: *101::18050400, Єдиний податок з фізичних осіб ОСОБА_1 , Липень 2015 (а.с.39). Тобто, єдиний податок за липень 2015 року було сплачено саме за ФОП ОСОБА_1 , однак із помилковим зазначенням невірного РНОКПП.

Сплата позивачем належної суми до бюджету та дата здійснення платежу не відображені в інтегрованій картці.

В подальшому, контролюючим органом відповідно до п. 87.9 ст. 87 ПК України здійснювалось зарахування коштів, сплачених позивачем за наступні періоди, в рахунок погашення недоїмки згідно з черговістю її виникнення, незважаючи на напрямок їх сплати, що зумовлювало нову заборгованість з календарною черговістю її виникнення. На наведені обставини контролюючий орган вказує в апеляційній скарзі.

Зазначені обставини мають істотне значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки можуть свідчити про необґрунтованість застосування до позивача штрафів та, як наслідок, відсутність у платника єдиного податку податкового боргу і, відповідно, відсутність підстав для прийняття рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку.

Водночас, у постановах від 1 квітня 2021 року у справі № 810/3355/17, від 18 грудня 2020 року у справі № 822/5450/15 Верховний Суд зазначав, що за змістом статті 45 Бюджетного кодексу України всі сплачені податки і збори (обов`язкові платежі), в будь-якому випадку зараховуються та акумулюються на один консолідований рахунок - єдиний казначейський рахунок, а зарахування коштів на відповідний рахунок має значення лише для обліку коштів. Тому, здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету має кваліфікуватись як дія, хоча й помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податку при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для притягнення його до відповідальності.

Судом апеляційної інстанції враховано, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України (ч.1 ст.43 Бюджетного кодексу України).

Згідно ч. 5 ст. 45 Бюджетного кодексу України, податки і збори (обов`язкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Поняття «єдиний казначейський рахунок» визначене в Положенні про єдиний казначейський рахунок, затвердженому Наказом Державного казначейства України від 26 червня 2002 року № 122, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 липня 2002 року за № 594/6882 (далі - Положення № 122), як консолідований рахунок, відкритий Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України.

У відповідності до пункту 2.1 Положення № 122 єдиний казначейський рахунок консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством.

Таким чином, всі сплачені податки і збори (обов`язкові платежі), в будь-якому випадку зараховуються та акумулюються на один консолідований рахунок - єдиний казначейський рахунок, а зарахування коштів на відповідний рахунок має значення лише для обліку коштів.

Крім цього, згідно з пунктом 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року № 2346-III (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

Тому, здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання з податку на прибуток до державного бюджету в строк, встановлений пунктом 57.1 статті 57 ПК, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова.

Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 122.1 статті 122 та пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачем фактично здійснено необхідні дії для повного та своєчасного виконання свого податкового обов`язку, однак помилкове зазначення РНОКПП платника у платіжному документі не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання у визначений податковим законодавством строк.

За таких обставин, податкове правопорушення в розумінні пп.298.2.3 п.298.2 ст.298 Податкового кодексу України у межах спірних правовідносин відсутнє, а тому анулювання реєстрації платника єдиного податку за рішенням контролюючого органу шляхом виключення позивача з реєстру платників єдиного податку є безпідставним.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 09.02.2018 №, від 07.12.2018 №, від 19.10.2020 № та від 19.10.2020 № та рішення №598 від 04.02.2019 про анулювання свідоцтва платника єдиного податку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Судом першої інстанції зобов`язано Головне управління ДПС у Волинській області відновити реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , як платника податку ІІ групи, починаючи з 01.01.2019.

Саме такий спосіб є належним та ефективним заходом захисту порушених прав, забезпечить ефективне поновлення порушених прав позивача.

В контексті наведених правових норм, слід звернути увагу й на те, що відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що розглядається, з огляду на доводи скаржника, також підлягає дослідженню питання дотримання позивачем строку звернення до суду з вимогами про скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області № від 09.02.2018.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Водночас, ч.2 ст.44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною другою статті 122 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними частиною четвертою статті 122 КАС України.

Відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 ПК України. З її змісту вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Слід зазначити, що умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку відсутність поважних причин його пропуску.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

В розумінні п.42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що саме з отриманням оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 09.02.2018 позивач міг дізнатись про його наявність.

Відповідачем надано докази надсилання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 09.02.2018 № засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з присвоєнням штрихкодового ідентифікатора «43 9». Однак за цим ідентифікатором поштове відправлення на офіційному сайті Укрпошти не прослідковується. Копія конверту містить відтиск поштового штемпеля про прийняття поштового відправлення відділенням поштового зв`язку 11.12.2018 та довідку відділення поштового зв`язку про невручення поштового відправлення із зазначенням підстав повернення відправнику «за терміном зберігання» (а.с.111-112).

Інших доказів дати скерування податкового повідомлення-рішення від 09.02.2018 №, зокрема Списку згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв`язку про його прийняття (п. 66 Правил надання послуг поштового зв`язку, затв. постановою КМУ від 05.03.2009 року № 270), матеріали справи не містять.

В даному випадку з огляду на характер спірних правовідносин початком перебігу строку є саме дата скерування контролоюючим органом податкового повідомлення рішення - 11.12.2018, тому саме з цієї дати необхідно відраховувати перебіг передбаченого ст. 102 ПК України (1095 днів) строку звернення до суду.

Таким чином, доводи скаржника про те, що позивач пропустив строк звернення з позовними вимогами про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 09.02.2018 № суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та необгрунтованими.

У разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ч.1ст.139 КАС України всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати у сумі 6816,00 грн, з них 5000,00 грн витрати на правничу допомогу, 1816.00 грн - судовий збір. Частково задовольняючи вимоги клопотання про розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правову допомогу судом (5000,00 грн із заявлених до стягнення 9000,00 грн) враховано належність справи до справ незначної складності, здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року у справі №140/6250/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний