Справа № 160/13997/21
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тулянцевої І.В. розглянувши у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
16 серпня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом про визнання протиправною бездіяльністю та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою суду від 26 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду для усунення недоліків.
На виконання ухвали суду про залишення без руху від 26.08.2021 року до суду засобами поштового зв`язку 22.09.2021 року надійшла заява про усунення недоліків та уточнена позовна заява в якій позивач просить:
В обгрунтування позову позивачем зазначено, що вона проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України (Державна Пенітенціарна служба України). Наказом Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом від 30.06.2021 року №86/ОС-21 «Про звільнення ОСОБА_1 », останню було звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України згідно з п. 7 частини 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) з 30.06.2021 року. Після звільнення позивач письмово звернулась до керівництва Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом з заявою щодо компенсації за неотримане речове майно особистого користування відповідно до п. 2,5 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» та. п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», однак, компенсації не отримала. 15.09.2021 року позивачу було надано Довідку № 11 від 14.09.2021 року про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна на суму 14 797,08 грн. Вважаючи бездіяльність посадових осіб Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо не проведення повного розрахунку при звільненні в частині невиплати компенсації за неотримане речове майно протиправною, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою суду від 24 вересня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Цією ж ухвалою відповідачу було запропоновано надати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України (Державна Пенітенціарна служба України). Наказом Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом від 30.06.2021 року № 86/ОС-21 «Про звільнення ОСОБА_1 », позивачку було звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України згідно з п. 7 частини 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 30.06.2021 року.
Після звільнення ОСОБА_1 13.07.2021 року письмово звернулась до керівництва Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом з заявою щодо виплати компенсації за неотримане речове майно особистого користування відповідно до п. 2,5 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» та. п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
14.09.2021 року за підписом виконуючого обов`язки начальника відділу охорони УПЛ СН капітана внутрішньої служби О. Лебединець складено Довідку № 11 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна на суму 14 797,08 грн.
Як зазначила позивачка у позові, грошова компенсація про неотримане речове майно особистого користування ні при звільненні зі служби (30.06.2021 року), ні на момент звернення до суду, виплачено не було.
Доказів виплати позивачці грошової компенсації про неотримане речове майно особистого користування у розмірі 14 797,08 грн., відповідачем до суду не надано.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати грошової компенсації, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України N 2713-IV від 23.06.2005 "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.
Згідно із ч. 5 ст. 23 вказаного Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою КМ України N 578 від 14.08.2013 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Відповідно до п. п. 1, 2 цього Порядку речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно - господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Згідно з п. 27 вказаного Порядку під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (п. 60 названого Порядку).
З системного аналізу наведених норм слідує, що Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою КМ України N578 від 14.08.2013, визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби, належним йому речовим майном у разі звільнення:
- особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видано йому на день звільнення, або
- особа вправі отримати грошову компенсацію за таке майно.
Крім цього, реалізація як одного, так й іншого способу забезпечення працівника належним йому речовим майном у разі звільнення, здійснюється шляхом волевиявлення, тобто, через подання заяви або рапорту за місцем проходження служби.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачка 13.07.2021 року після звільнення зі служби звернулась до відповідача із заявою про виплату належної їй компенсації за неотримане речове майно.
Доказів надання відповіді на дане звернення матеріали справи не містять. В ході розгляду справи відповідачем також не було надано будь - яких пояснень з приводу неможливості виплати компенсації.
Між тим, суд зазначає, що відповідно до п. 12 ст. 2 Бюджетного кодексу України, Відділ охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом є бюджетною неприбутковою установою, яка входить до системи Державної кримінально-виконавчої служби України і фінансується з Державного бюджету України.
Частинами 1 і 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, співробітники Служби судової охорони (крім категорій, пільги яким передбачаються пунктом "ї" частини першої статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров`я, частиною четвертою статті 29 Основ законодавства України про культуру, абзацом першим частини третьої статті 57 Закону України "Про освіту"), а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.
До таких витрат належать: забезпечення форменим одягом, речовим майном, службовим обмундируванням; забезпечення безоплатною медичною допомогою; надання санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення; надання жилого приміщення або виплата грошової компенсації за піднайом (найом) жилого приміщення; зниження плати за користування житлом (квартирної плати), паливом, телефоном та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична та теплова енергія); безоплатний проїзд і перевезення багажу; безоплатне встановлення квартирної охоронної сигналізації і користування нею; безоплатне відправлення та одержання листів військовослужбовцями строкової служби.
Суд зазначає, що для визнання дій/бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Суд зауважує, що відповідачем не представлено будь-яких доказів того, що ним вживалися заходи для проведення повного розрахунку з позивачкою (в тому числі звернення щодо збільшення бюджетних асигнувань тощо).
Таким чином, станом на день звільнення з Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом з позивачкою не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено суму грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.
За таких обставин відповідачем допущено саме протиправну бездіяльність, яка полягає у непроведенні своєчасного та повного розрахунку при звільненні, а саме невиплаті ОСОБА_1 в день звільнення компенсації за неотримане речове майно.
Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 ст. 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
В ході розгляду справи відповідачем не було наведено належними доказами правомірності відмови у проведенні виплати компенсації за неотримане речове майно позивачці, у зв`язку із чим, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 73-78, 90, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева