Справа № 200/54/21-а
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року Справа№200/54/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., при секретарі судового засідання Гуменному М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про:

- визнання протиправним та скасування рішення № 503 від 08 грудня 2020 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

- зобов`язання зарахувати до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року в пільговий стаж за Списком №2 період роботи з 26 жовтня 1982 року по 29 вересня 1987 року в електросталеплавному цеху за посадою машиніста кранів 4 роки, 11 місяців, 04 дні, період роботи з 30 вересня 1987 року по 31 серпня 1988 року за посадою машиніст крана на формувальній ділянці ливарного виробництва 0 років 11 місяців, 2 дні, період роботи з 01 вересня 1988 року по 21 серпня 1992 року за посадою машиніст крана металургійного виробництва 3 роки, 11 місяців, 21 дінь в ОАО «МЗТМ», ПАТ «Маріупольський завод важкого Машинобудування»;

- зарахування до загального стажу роботи всі періоди трудової діяльності, зазначені у трудовій книжці від 02 вересня 1980 року;

- зобов`язання повторно розглянути заяву від 03 грудня 2020 року № 11181 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13, 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, однак рішенням № 503 від 08 грудня 2020 року у призначенні пенсії було відмовлено. Крім того, відповідачем не зараховані надані позивачкою пільгові довідки.

Позивачка вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки нею було надано всі необхідні документи, що підтверджують її право на призначення пенсії відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року.

Ухвалою суду від 27 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) учасників справи.

15 лютого 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що позивачка звернулась до управління із заявою про призначення пенсії відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не за ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка не має юридичної сили. Розглянувши надані позивачкою документи, було вирішено не зараховувати до пільгового стажу довідки №225 від 06.06.2012 р., № 226 від 06.06.2012 р., оскільки в довідці № 225 відсутнє посилання на постанову КМ СРСР № 10 від 26.01.1991 р., у зв`язку з тим, що заявниця працювала по Списку №2 до 01 серпня 1992 року та довідки, видані у 2012 році підприємством, яке на даний час знаходиться в стані припинення та рішенням № 503 позивачці відмовлено у призначенні пенсії. Представник Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області також зауважив на тому, що позовні вимоги щодо зобов`язання зарахувати певні періоди роботи є втручанням у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду України.

Ухвалою суду від 26 лютого 2021 року зупинено провадження у справі до набрання чинності рішенням Верхового Суду у зразковій справі №360/3611/20.

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 12 січня 2022 року замінено первісного відповідача на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач, управління).

Сторони про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, до суду не з`явились.

Згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивачка ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

03 грудня 2020 року позивачка звернулась до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про призначення пенсії за віком за Списком №2.

Рішенням № 503 від 08 грудня 2020 року у призначенні пенсії згідно п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» було відмовлено.

Вказаним рішення було не зараховано до пільгового стажу довідки № 225 та № 226 від 06 червня 2012 року, оскільки в довідці № 225 відсутнє посилання на постанову КМ СРСР № 10 від 26.01.1991 р., у зв`язку з тим, що заявниця працювала по Списку №2 до 01 серпня 1992 року та довідки, видані у 2012 році підприємством, яке на даний час знаходиться в стані припинення. Загальний стаж роботи складає 23 роки 03 місяці 27 днів, пільговий стаж за Списком №2 складає 09 років 09 місяців 07 днів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) та Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788).

Суд зазначає, що статтею 62 Закону № 1788 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Відповідно до п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

З аналізу наведених положень, суд приходить до висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. Проте, у разі відсутності трудової книжки або записів у ній, які визначають право на призначення пенсії на пільгових умовах, зокрема, характер та тривалість роботи, необхідно надавати уточнюючи довідки підприємства.

Як вбачається зі спірного рішення, відповідачем вирішено не враховувати надані позивачкою довідки № 225 та № 226 від 06 червня 2012 року у зв`язку з тим, що в довідці № 225 відсутнє посилання на постанову КМ СРСР № 10 від 26.01.1991 р., у зв`язку з тим, що заявниця працювала по Списку №2 до 01 серпня 1992 року та довідки, видані у 2012 році підприємством, яке на даний час знаходиться в стані припинення.

Відповідно до зазначених довідок позивачка у період з 26 жовтня 1982 року по 30 вересня 1987 року та з 01 вересня 1988 року по 01 серпня 1992 року виконувала роботу за професією «машиністи кранів та їх помічники» відповідно до Списку №2 розділу 1У підрозділу 2а постанови СРСР № 1173 від 22 серпня 1956 року. У період з 30 вересня 1987 року по 01 вересня 1988 року виконувала роботу за професією «крановик формувальних, стрижневих, землеприготувальних, обрубних та очисних відділень» відповідно до Списку №2 розділу ХУ підрозділу 1а постанови СРСР № 1173 від 22 серпня 1956 року.

Суд критично ставиться до зазначених відповідачем підстав не врахування довідок та зазначає, що довідки № 225 та № 226 від 06 червня 2012 року містять всю інформацію, що визначена п. 20 Порядку № 637, а певні недоліки заповнення довідки про підтвердження пільгового стажу не можуть позбавляти позивачку права на пенсійне забезпечення, така обставина не пов`язана з її волею. Крім того, перебування підприємством у стані припинення з 05 березня 2019 року не є підставою для не зарахування довідок, які видані у 2012 році.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову позивачу в призначенні пенсії на пільгових умовах не відповідає вимогам щодо всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів, є неправомірним, а тому суд вважає позовні вимоги про визнання протиправним та скасування цього рішення обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку стажу позивачки період її роботи з 26 жовтня 1982 року по 01 серпня 1992 року зарахований до пільгового стажу за Списком №2.

Таким чином, спірним питанням у даній справі є не зарахування до пільгового стажу за Списком №2 періоду роботи позивачки з 02 серпня 1992 року по 21 серпня 1992 року.

Щодо вказаного періоду трудова книжка позивачки містить наступні записи:

- 07.06.1990 р. переведена машиністом крана металургійного виробництва 5 розряду. Присвоєно 5 розряд машиніста крана;

- 28.09.1993 р. звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України як матір, яка має дитину до 14 років.

Крім того, відповідно до наданої довідки № 299-2438 від 22 вересня 2015 року працювала за професією «машиніст крана металургійного виробництва» відповідно до Списку №2 розділу ІІІ підрозділу 2а постанови КМ СРСР від 26 січня 1991 року.

Таким чином, належними доказами, а саме трудовою книжкою та уточнюючою довідкою підтверджено право позивачки на зарахування періоду її роботи з 02 серпня 1992 року по 21 серпня 1992 року до пільгового стажу за Списком №2.

Позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати до загального стажу позивачки всі періоди трудової діяльності зазначені у трудовій книжці не підлягають задоволенню, оскільки дослідивши розрахунок стажу позивачки та записи її трудової книжки, судом встановлено, що відповідачем було зараховано до її страхового стажу, всі наявні записи про роботу.

Щодо позовних вимог про зобов`язання розглянути заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13, 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року, суд зазначає наступне.

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VIII, що доповнив Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

При цьому, за приписами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Вищевказане свідчить, що норми Законів № 1058-ІV та 1788-ХІІ по різному визначають вік набуття права на пенсію на пільгових умовах та кількість необхідного стажу роботи.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021р. у справі № 360/3611/20 зазначила наступне:

"Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту порушеного права позивачки, як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», зарахувавши до пільгового стажу за Списком №2 період роботи з 02 серпня 1992 року по 21 серпня 1992 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що позов задоволено частково, у порядку ст. 139 КАС України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. що підтверджується квитанцією № 0.9.1 судові витрати у розмірі 420,40 грн. підлягають відшкодуванню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 503 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про призначення пенсії від 03 грудня 2020 року відповідно до п. «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», зарахувавши до пільгового стажу за Списком №2 період роботи з 02 серпня 1992 року по 21 серпня 1992 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Вступну та резолютивну частини рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті 12 січня 2022 року.

Повний текст рішення складено 20 січня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.І. Грищенко