Справа № 500/7796/21
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2022-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 500/7796/21 пров. № А/857/23038/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Курильця А.Р.

суддів: Кушнерика М.П.., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Чепенюк О.В.,

час ухвалення рішення 30.11.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення не вказано,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі відповідач) про визнання незаконними дій та зобов`язання відповідача виплатити повне грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години з квітня 2016 року по травень 2020 року та за роботу в нічний час за період з квітня 2016 року по 05.11.2021 року в сумі 300000 грн., а також виплатити компенсацію в розмірі 50000 грн. за всі дні додаткової щорічної 14-денної відпустки за період з 2017 року по 2021 рік як учаснику бойових дій.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове про направлення справи на продовження розгляду.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд порушив його право на захист, не врахував ту обставину, що самостійно отримати докази від відповідача не є можливим. Крім того, в позовній заяві наведені орієнтовні суми, оскільки позивач не є фахівцем та не може провести належні розрахунки.

Справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі ч.2 ст. 312 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з тим, що позивачем не долучено жодних доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, а саме щодо наявності підстав для виплати йому вищевказаних доплат та компенсації. Відсутні також докази того, що відповідачем такі доплати та компенсацію позивачу не нараховано та не виплачено на момент звільнення. Позивач, вказуючи суму до виплати, не дає обгрунтованого розрахунку цієї суми. Водночас у позовній заяві позивач просить витребувати у відповідача табелі обліку робочого часу з квітня 2016 року по листопад 2021 року, графіки нарядів чергування, книги видачі та прийняття зброї, бухгалтерські документи щодо нарахування йому грошового забезпечення за аналогічний період часу та колективний договір між Головним управлінням ДФС у Тернопільській області і профспілковою організацією відповідача. Проте, у позовній заяві не наведено підстав, які підтверджують неможливість позивачем самостійно надати витребувані докази, як і не вказано, яких заходів він вжив для отримання цих доказів самостійно.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року позовну заяву повернуто позивачу.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції зазначив, що позивачем у встановлений строк не усунуто недоліки позовної заяви залишеної без руху.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Апеляційний суд нагадує, що право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

У ч. 5 ст. 160 КАС України визначено обов`язкові складові, які повинна містити позовна заява, серед яких, зокрема:

3) зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень;

4) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача;

За ч. 4 ст. 161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Повертаючи позовну заяву суд зазначив, що позивач не виконав вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху в частині викладення у позовній заяві обставин із посиланням на докази стосовно наявності підстав для виплати йому вказаних у позові доплат та компенсації. Відсутні також докази того, що відповідачем такі доплати та компенсацію позивачу не нараховано та не виплачено на момент звільнення, не надано й обґрунтованого розрахунку цієї суми

Однак, зі змісту позовної заяви та заяви про усунення недоліків позову, вбачається, що позивач просить витребувати необхідні докази, що стосуються наявності підстав для виплати йому доплат та компенсації та вказав період, за який, на його думку, такі виплати не були здійснені.

Суд першої інстанції не надав жодної оцінки цим доводам позивача, не проаналізував відповідне законодавство у контексті спірних правовідносин,

З аналізу ст. 55 Конституції України, ст. 5, 9 КАС України випливає, що кожна особа має право звернутися до суду, якщо вважає свої права порушеними, і може розпоряджатися своїми вимогами на власний розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже позивач сформулював позовні вимоги на власний розсуд і їх зміст узгоджується із способами захисту, визначеними у ст. 5 КАС України, одним з яких є визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень і зобов`язання вчинити дії. Натомість вимога суду першої інстанції до позивача про надання алгоритму розрахунку суми компенсації за вказаного формулювання позовних вимог не є обов`язковою для вирішення питання про наявність підстав для відкриття провадження у цій справі.

Позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості, проте розрахунок такої суми є дискреційним повноваженням відповідача, відтак у разі задоволення позову фіскальний орган повинен був би самостійно визначити розмір належних позивачеві виплат і на стадії відкриття провадження у справі ці обставини не впливають на можливість суду встановити наявність у позивача права на позов, як і на обрання судом того способу захисту порушених прав позивача, про який просить останній: зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити відповідну суму компенсації.

Окрім іншого, у позовній заяві позивач цитував приписи п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно якої у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

З огляду на вказане апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху і повертаючи її у подальшому, надто суворо розтлумачив приписи п.3, 4, 5 ч. 5 ст. 160 КАС України, що виявилося у виявленні недоліків позовної заяви в частині незазначення у ній обставин із посиланням на докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, а саме щодо наявності підстав для виплати йому вищевказаних доплат та компенсації; щодо відсутності доказів того, що відповідачем такі доплати та компенсацію позивачу не нараховано та не виплачено на момент звільнення; ненадання обгрунтованого розрахунку цієї суми.

Вказані обставини стосуються доведення того, що позивач дійсно не отримав належних йому компенсацій, а також можуть мати значення для визначення відповідачем конкретної суми компенсації, на яку буде мати право позивач у разі задоволення позову.

Так, згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак саме відповідач повинен доводити, що здійснив відповідні виплати позивачеві, а позиція суб`єкта владних повноважень щодо правомірності своєї бездіяльності чи дій може бути викладена у відзиві на позовну заяву, який подається після відкриття провадження у справі разом із необхідними, на думку відповідача, доказами (ч. 3 ст. 79 КАС України).

Покладення обов`язку доказування на позивача - фізичну особу не допускається і встановлення відповідних вимог в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, внаслідок невиконання якої позов було повернуто, свідчить про порушення судом вимог ч. 2 ст. 77 КАС України.

До того ж слід зауважити, що особливості дослідження доказів, результатом чого є їх оцінка судом, визначені у ст. 210, 211 КАС України, які знаходяться у Главі 6 «Розгляд справи по суті». Тобто лише після відкриття провадження у справі і дослідження усіх поданих сторонами доказів, свобода у поданні яких є складовою принципу змагальності сторін, суд з`ясовує чи підтверджується позиція позивача належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст. 73 - 76 КАС України).

Відтак суд першої інстанції в оскаржуваній постанові дійшов передчасного висновку про те, що позивач не надав доказів відмови у виплаті йому спірної компенсації, які б відповідали вимогам ст. 73 - 76 КАС України.

Водночас суд на виконання принципу офіційного з`ясування обставин справи має право вживати визначених законом заходів, необхідних для з`ясування усіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення і витребування доказів з власної ініціативи (ч. 4 ст. 9 КАС України).

Крім того, колегія суддів зазначає, що докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, можуть бути долучені позивачем і на пізнішій стадії процесу, а не лише на стадії вирішення питання відкриття провадження в справі.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Bellet v. France»).

Водночас ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини», пункт 43).

У рішеннях від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» і від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи викладені у цій постанові висновки, апеляційний суд резюмує надмірно суворе тлумачення судами першої та апеляційної інстанцій положень ч. 5 ст. 160 КАС України і ч. 4, 6 ст. 161 КАС України, а також неврахування судом приписів ст. 9 КАС України щодо принципів змагальності сторін та офіційного з`ясування обставин справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, передчасно повернув позовну заяву, внаслідок чого було обмежено право позивача на захист своїх інтересів.

Відтак, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308,312,315,320,321,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року про повернення позовної заяви у справі № 500/7796/21 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 04 лютого 2022 року.