Справа № 260/281/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 260/281/21 пров. № А/857/19803/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Затолочного В.С., Пліша М.А.,

за участі секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року (суддя Плеханова З.Б., м. Ужгород, повне судове рішення складено 05 жовтня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДПС України в Закарпатській області про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у січні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДПС України в Закарпатській області, у якому просив стягнути на його користь середньоденний заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 331 147,39 грн. та моральну шкоду в розмірі 230000 грн., а також привести запис в його трудовій книжці у відповідності до Інструкції про ведення трудових книжок.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що остаточний розрахунок після звільнення ОСОБА_1 23.07.2003 з органів податкової міліції було проведено лише 30 грудня 2020 року на виконання рішення суду по справі 807/1530/15. Крім того, при перегляді трудової книжки позивач виявив неправильність запису в ній, а саме: не враховано вислугу років на посаді в податковій міліції. Вищевказані обставини призвели до позбавлення його пенсії, що спричинило моральні страждання та моральну шкоду, яку позивач оцінює на суму 230000 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року у справі №260/281/21 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що рішення суду про виплату позивачу вихідної допомоги були прийнято 22.01.2018, а відповідач виконав рішення суду лише 30.12.2020. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції при вирішення вказаного питання не врахував рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі № 1-5/2012. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідачі правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідно до наказу № 163 від 23 липня 2003 року Голови ДПА у Закарпатській області "Про звільнення ОСОБА_1 ": У відповідності з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України" звільнити по ст.64 п."ж"( за власним бажанням) в запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік: капітана податкової міліції ОСОБА_1 з 28 липня 2003 року. Вислуга років на день звільнення складає 06 роки 01 місяць 26 днів. Підстава : рапорт ОСОБА_1 "

Закарпатським окружним адміністративним судом 09 грудня 2020 року постановлено рішення у справі № 807/1530/15, яким встановлено, що у серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Тячівському районі Головного управління ДФС у Закарпатській області, Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Державної фіскальної служби України, в якому просив: стягнути з Головного управління ДФС у Закарпатській області на його користь заборгованість у вигляді вихідної допомоги в розмірі 3688,30 гривень та середньої заробітної плати за весь період невиплати в розмірі 212446,08 гривень, разом 216134,38 грн, зобов`язати Головне управління ДФС у Закарпатській області привести запис в його трудовій книжці у відповідності до вимог діючої Інструкції про ведення трудових книжок.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що наказом ДПА у Закарпатській області від 23 липня 2003 року №163 «Про звільнення ОСОБА_1 » з 28 липня 2003 року його було звільнено з посади старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу Тячівського міжрайонного управління податкової міліції ДПА у Тячівському районі та податкової міліції за п. 64 п.п. «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29 липня 1991 року №114. На думку позивача, в порушення вимог пункту 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відповідач не виплатив належну суму вихідної допомоги, що становила на момент звільнення 3688,30 гривень, чим також порушив вимоги частини першої статті 116 КЗпП України, а саме: не провів повного розрахунку на день звільнення, або видачі трудової книжки. Враховуючи наведене та відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємства, установи, організації повинні сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому відшкодуванню підлягає сума - 212446,08 грн.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про зобов`язання Головного управління ДФС України в Закарпатській області привести запис в трудовій книжці ОСОБА_1 у відповідності до вимог діючої Інструкції про ведення трудових книжок та включення у вислугу років часу роботи в Державній податковій службі залишено без розгляду. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року залишена без змін.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової інспекції у Тячівському районі Головного управління ДФС у Закарпатській області, Головного управління ДФС у Закарпатській області про стягнення заборгованості в частині вимог про стягнення середньої заробітної плати за весь період невиплати у сумі 212446,08 грн. залишено без розгляду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з Головного управління ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 2441,30 грн.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №807/1530/15 скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області залишено без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року у справі №807/1530/15 без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2020 року касаційну скаргу Головного управління ДФС у Закарпатській області залишено без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у справі №807/1530/15 залишено без змін."

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у вищевказаній справі №807/1530/15 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Тячівському районі Головного управління ДФС у Закарпатській області, Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Державної фіскальної служби України про стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні - відмовлено.

Згідно з випискою від 29.04.2021 ОСОБА_2 (Монобанк) з банківського рахунку позивача сума коштів в розмірі 2441, 30 грн. виплачена 30.12.2020.

ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду, в якому просив згідно зробленого ним розрахунку стягнути з відповідачів середньомісячну заробітну плату за 17 років, тобто з дня звільнення 23 липня 2003 року до проведення повного розрахунку 30 грудня 2020 року, що складає 331 147,39 грн.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що стаття 117 КЗпП України не встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена позивачу за рішенням суду. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про приведення записів в трудовій книжці у відповідність до Інструкції про ведення трудових книжок, то суд першої інстанції виходив з того, що наказ про звільнення позивача, де було вказано вислугу років, є чинним і не скасованим, а внесення змін до трудової книжки можливо тільки як наслідок реалізації відповідного наказу. Крім того, рішеннями судів, які набрали законної сили, вже було вирішено питання щодо вимоги щодо внесення змін до трудової книжки. В задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди було відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів про заподіяння такої шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У справі встановлено, що сума вихідної допомоги при звільненні в розмірі 2441,30 грн. виплачена ОСОБА_1 30.12.2020 на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року, яке набрало законної сили 12 червня 2018 року.

Згідно зі ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Так, в п. 57 рішення "Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) Європейський Суд з прав людини зробив висновок про те, що відповідно до статті 117 КЗпП України «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117).

Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що позивачу на виконання рішення суду виплачено 2441,30 грн., а суму відшкодування, яку позивач просить стягнути як відшкодування середнього заробітку за неповний розрахунок при звільненні за 17 років до дати фактичної виплати, більша ніж в 100 разів за виплачену суму, що свідчить про неспівмірність заявленої позивачем суми компенсації.

Крім того, оскільки частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 331147,39 грн. є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про приведення запису в трудовій книжці у відповідність до Інструкції про ведення трудових книжок, то апеляційний суд зазначає таке.

Судом встановлено, що наказ про звільнення ОСОБА_1 , в якому було вказано вислугу років, є чинним і не скасованим, а внесення змін до трудової книжки можливо тільки як наслідок реалізації відповідного наказу. Крім того, рішеннями судів, які набрали законної, вже було вирішено питання щодо вимоги щодо внесення змін до трудової книжки.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підставі для зобов`язання відповідачів вносити будь-які зміни до трудової книжки позивача.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то така задоволенню не підлягає, оскільки вказана вимога є похідною від позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено.

За таких обставин, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року у справі №260/281/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. С. Затолочний
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 02 лютого 2022 року