Справа № 807/3730/14
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 807/3730/14 пров. № А/857/19748/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Судової Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року, прийняту суддею Шешеня О.М. о 12 годині 22 хвилині у місті Ужгороді, повний текст складено 15.06.2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Уж-Петроль» до Головного управління ДПС у Закарпатській області про скасування податкового повідомлення - рішення,-

встановив:

ТОВ «Уж-Петроль» (надалі позивач, Товариство) звернулося з адміністративним позовом до Ужгородської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Закарпатській області (надалі відповідач) про скасування податкового повідомлення - рішення від 08.10.2014 № .

Закарпатський окружний адміністративний суд постановою від 10.06.2015 позов задовольнив: визнав недійсним та скасував вказане податкове повідомлення-рішення.

Суд першої інстанції виходив з того, що господарській операції з поставки Товариству нафтопродуктів згідно укладених з ТОВ «Праус» договорів поставки підтверджена належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які не містять дефектів форми та змісту, виписаними належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість, з урахуванням обставин, встановлених постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2014 у справі № 804/9005/14. Також, суд виходив з того, що Товариство відповідно до вимог діючого законодавство виписало зведену податкову накладну на вимогу ТОВ «Едіфіс Компані», оскільки Товариство не зобов`язане контролювати звітність та своєчасність сплати податків іншими суб`єктами господарювання, зокрема, ТОВ «Едіфіс Компані», а також зважаючи на те, що Інспекцією не було надано суду жодних доказів на підтвердження своїх висновків щодо неможливості останнього здійснити придбання нафтопродуктів у зазначених в реєстрах обсягах через АЗС позивача.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Ужгородська об`єднана Державна податкова інспекція ГУ Міндоходів у Закарпатській області подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач не укладав договір з покупцем ТОВ «Едіфіс Компані». Останнім, додаток АМ Декларації з податку на прибуток до податкового органу за 2013 рік не надавався у зв`язку із відсутністю у підприємства власних основних засобів, складських приміщень, транспортних засобів для здійснення господарської діяльності, земельних ділянок. Суб`єктом господарювання не подані до органу податкової служби баланс та звіт про фінансові результати за 2013 рік. Не подавались також розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, і сум утриманого з них податку.

Враховуючи те, що кількість чеків РРО на придбання ПММ через мережу АЗС за один місяць складає понад 52000 штук, та враховуючи відсутність основних засобів, транспорту, найманих працівників фізичних осіб ТОВ «Едіфіс Компані» (Київ) реально в часі не могло здійснювати придбання нафтопродуктів через мережу АЗС у постачальника ТзОВ «Уж Петроль» на території Закарпатської області.

Таким чином, позивачем не підтверджено факт постачання ТМЦ, які є об`єктом оподаткування з ПДВ ТОВ «Едіфіс Компані».

Також, відповідачем було отримано від ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Акт від 11.06.2014 №627/223/37276126 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин їх реальності та повноти відображення в обліку за квітень 2014», згідно висновків якого не підтверджено формування податкових зобов`язань з податку на додану вартість на користь ТОВ «Уж-Петроль» за квітень місяць 2014 в сумі 1221296,00 грн. У зв`язку з тим, що відсутня реальність вчинення господарських операцій по ланцюгу постачання від позивача - до ТОВ «Праус» - до ТОВ «Екоінбуд» - до ТОВ «ДЮРАН ТРЕЙД», а наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів задекларований на папері, відтак позивачем не підтверджено реальність проведення господарських операцій з ТОВ «Праус».

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 28.01.2016 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким у позові відмовив.

Постановою Верховного Суду від 12.10.2021 касаційну скаргу ТОВ «Уж-Петроль» задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2016 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не встановив, чи відносяться наведені у висновку спеціаліста-криміналіста договір поставки та податкові накладні до господарських відносин між Товариством та ТОВ «Праус», оскільки згідно переліку договорів, вказаних у підпункті 3.2.1 акту перевірки, та переліку податкових накладних, наведених на 22 аркуші акті перевірки, договір та податкові накладні із наведеними у висновку спеціаліста-криміналіста реквізитами між Товариством та ТОВ «Праус» не складалися та в рамках даної перевірки не досліджувалися.

Акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб`єктів господарювання, оскільки складається у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб`єкта господарювання.

Погоджуючись з доводами податкового органу про нездійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Праус», суд апеляційної інстанції не надав будь-якої правової оцінки наявним у матеріалах справи первинними бухгалтерських документам, наданим позивачем на підтвердження реальності господарських операцій з ТОВ «Праус».

Крім того, судом не було надано оцінки обставинам, зазначеним у акті перевірки щодо того, що: фактично отримання палива відбувалось на складі ПАТ «Дніпронафтопродукт», що розміщений на території Берегівського району Закарпатської області; згідно наданих товарно-транспортних накладних вантажовідправником паливно-мастильних матеріалів являється ТОВ «Вестен-Флус»; транспортування нафтопродуктів на АЗС здійснювалось автотранспортом ТОВ «Блумен ЛТД»; Інспекцією отримано відповідь № 08.1.13/42 від 13.08.2014 на запит щодо документального підтвердження взаємовідносин між ТОВ «Вестен-Флус» та Товариством, в якій вказано, що між ТОВ «Вестен-Флус» та ПАТ «Дніпронафтопродукт» укладений договір від 02.01.2013 № 3218 про надання послуг з приймання, розміщення та відпуску нафтопродуктів в ємностях на нафтобазі, відповідно до умов якого ТОВ «Вестен-Флус» на нафтобазі розміщувало для ПАТ «Дніпронафтопродукт» нафтопродукти та згідно пункту 2.2.3 цього договору за розпорядженням ПАТ «Дніпронафтопродукт» відпускало їх. Договори між ТОВ «Вестен-Флус» та Товариством договори відсутні; Інспекцією отримано відповідь № 08.1.13/12 від 13.08.2014 про документальне підтвердження взаємовідносин між ТОВ «Блумен ЛТД» та Товариством.

Головне управління ДПС у Закарпатській області подало до апеляційного суду клопотання про заміну відповідача - Ужгородську об`єднану державну податкову інспекцію ГУ Міндоходів у Закарпатській області () на правонаступника - Головне управління ДПС у Закарпатській області (), яке судом апеляційної інстанції задоволено.

Крім того, ГУ ДПС у Закарпатській області подано клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивоване тим, що відносно позивача порушено справу про банкрутство, тому вимога особи, щодо якої порушено справу про банкрутство, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення як майновий спір боржника, підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство з визначенням юрисдикційності розгляду такого спору господарському суду.

Колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 у справі № 905/2030/19 зазначила, що КУзПБ та ГПК України є нормативними актами рівної юридичної сили - процесуальними законами, які мають визначену законодавцем сферу правового регулювання. Отже, у випадку колізії норм між статтею 7 КУзПБ та статтею 20 ГПК України повинні застосовуватися ті процесуальні норми, які прийняті пізніше. Відтак у правовідносинах щодо визначення розміру податкових зобов`язань боржника у справі про банкрутство шляхом оскарження рішення податкового органу з 21 жовтня 2019 року підлягають застосуванню положення статті 7 КУзПБ, які визначають юрисдикцію розгляду таких спорів у межах провадження у справі про банкрутство у господарському судочинстві.

Отже, з прийняттям КУзПБ законодавець відніс до юрисдикції господарського суду у справі про банкрутство як розгляд спорів боржника з конкурсними кредиторами, так і розгляд його спорів з поточними кредиторами (частина друга статті 7, абзац третій частини восьмої статті 45 КУзПБ), на відміну від попереднього регулювання Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та процесуальними кодексами.

Однак, спір у цій справі виник у зв`язку з оскарженням податкового повідомлення-рішення від 08.10.2014 №, тобто до прийняття КУзПБ, відтак підстави для закриття провадження відсутні.

У судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач провів документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань правильності формування податкового кредиту по взаємовідносинах з контрагентами ТОВ «Київ Ліквід Петролеум» і ТОВ «Праус» та формування податкового зобов`язання з податку на додану вартість за квітень - травень 2014, результати якої оформлені актом № 1646/22-0/36908346 від 20.08.2014, за висновками якого встановлено порушення Товариством вимог: підпункту 1.2 пункту 1, підпунктів 2.1, 2.4 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88; пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»; підпункту 5.1.6 пункту 5.1 статті 5 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Міністерства палива та енергетики України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155; підпунктів 6.1.20, 6.1.22 пункту 6.1 статті 6 Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України та Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 04.06.2007 № 271/121; пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого Товариству зменшено податковий кредит за квітень 2014 на загальну суму 1937705,00 грн. та донараховано податкові зобов`язання з податку на додану вартість, що підлягають сплаті до бюджету, по декларації за квітень 2014 на загальну суму 1937705,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що Товариство неправомірно сформувало податковий кредит по господарських операціях з ТОВ «Праус» щодо поставки нафтопродуктів згідно договорів поставки нафтопродуктів № 01/80 від 01.04.2014, № 05/8 від 05.04.2014, № 05/16 від 05.04.2014, № 10/09 від 10.04.2014, № 10/18 від 10.04.2014, № 16/15 від 16.04.2014, № 22/53 від 22.04.2014 (з урахуванням додаткових угод), оскільки: Товариство не надало до перевірки акти приймання палива за якістю та формою № 14-НК від ТОВ «Праус» та паспорти якості палива, що відповідають вимогам підпунктів 6.1.20, 6.1.22 пункту 6.1 статті 6 Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України та Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 04.06.2007 № 271/121; згідно АІС «Податковий блок» в режимі «інформація» по платнику - Товариству за квітень 2014 встановлена розбіжність з контрагентом ТОВ «Праус» на суму 1937705,12 грн.; згідно висновку спеціаліста-криміналіста від 14.08.2014 № 187 підписи на податкових накладних та договорі поставки нафтопродуктів № 1/56 від 01.04.2014 та в податкових накладних № 115, № 113 та № 111 від 31.08.2013, № 157, № 127 та № 2 від 30.04.2014 від імені ТОВ «Праус» виконані не Копчінським ОСОБА_1 як директором цього товариства, а іншою особою з наслідуванням підпису; згідно акту ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська № 627/223/37276126 від 11.06.2014 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин, їх реальності та повноти відображення в обліку за квітень 2014» було встановлено, що ТОВ «Праус» за податковою адресою знаходиться, проте його посадові особи за податковою адресою відсутні, на день перевірки була присутня секретар - громадянка ОСОБА_2 , яка підтвердила, що директор ТОВ «Праус» - Копчінський Петриченко О.В. з`являється за даною адресою з метою отримання вхідної кореспонденції, де знаходяться печатки, установчі та реєстраційні документи, а також фактичне місцезнаходження ТОВ «Праус» їй не відомо.

Також, в акті перевірки вказано, що Товариством до перевірки були надані: договори поставки нафтопродуктів, акти приймання-передачі нафтопродуктів, товарно-транспортні накладні, листи ТОВ «Праус» щодо знаходження нафтопродуктів, договір зберігання № 1409/10-10 від 14.09.2010, укладений з ПАТ «Дніпронафтопродукт», акт приймання-передачі нафтопродуктів на зберігання від 30.04.2014 та акт приймання-передачі нафтопродуктів зі зберігання від 30.04.2014, договір перевезення вантажу автомобільним транспортом № 17-6/05-13 від 16.05.2013, укладений з ТОВ «Блумен ЛТД», сертифікати відповідності на нафтопродукти.

Крім того, в акті перевірки зазначено, що: фактично отримання палива відбувалось на складі ПАТ «Дніпронафтопродукт», що розміщений на території Берегівського району Закарпатської області; згідно наданих товарно-транспортних накладних вантажовідправником паливно-мастильних матеріалів являється ТОВ «Вестен-Флус»; транспортування нафтопродуктів на АЗС здійснювалось автотранспортом ТОВ «Блумен ЛТД»; Інспекцією отримано відповідь № 08.1.13/42 від 13.08.2014 на запит щодо документального підтвердження взаємовідносин між ТОВ «Вестен-Флус» та Товариством, в якій вказано, що між ТОВ «Вестен-Флус» та ПАТ «Дніпронафтопродукт» укладений договір від 02.01.2013 № 3218 про надання послуг з приймання, розміщення та відпуску нафтопродуктів в ємностях на нафтобазі, відповідно до умов якого ТОВ «Вестен-Флус» на нафтобазі розміщувало для ПАТ «Дніпронафтопродукт» нафтопродукти та згідно пункту 2.2.3 цього договору за розпорядженням ПАТ «Дніпронафтопродукт» відпускало їх. Договори між ТОВ «Вестен-Флус» та Товариством договори відсутні; Інспекцією отримано відповідь № 08.1.13/12 від 13.08.2014 про документальне підтвердження взаємовідносин між ТОВ «Блумен ЛТД» та Товариством.

На підставі вказаного акта перевірки, відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення № від 08.10.2014, яким збільшив Товариству суму грошового зобов`язання за платежем: податок на додану вартість на 1937705,00 грн. - за основним платежем, 484426,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Основним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, є Податковий кодекс України.

З визначенням Податкового кодексу України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14).

Підпунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України встановлено, що для цілей : оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим нього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг: дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з -договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій -не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно по статті . 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За правилами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, яка має містити зазначені цією статтею обов`язкові реквізити.

Згідно пункту 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна надається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця.

Приписами пунктів 201.7, 201.8, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата, аванс).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, формування податкового кредиту є відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності.

Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999, обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинних документів встановлені частиною 2 цієї статті.

За визначеннями цього Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Три цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відтак, необхідною умовою для віднесення сум сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

У статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Відповідно до вимог п.3.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 5 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачено, що підприємство самостійно визначає облікову політику; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановленим цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форму внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів. Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пп.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за№ 168/704.

Відповідно до п.п.1.2 п.1 вказаного Положення, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення п.п.2.1 п.2 Положення).

У відповідності до пункту 198.2. статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, шо підтверджено податковою накладною.

Таким чином, платник податку - покупець має право зарахувати до податкового кредиту суму податку на додану вартість, підтверджену належним чином оформленою податковою накладною, яку він отримав.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Із матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Праус» укладено договори поставки нафтопродуктів, а саме: №01/80 від 01.04.2014, №05/8 від 05.04.2014, №05/16 від 05.04.2014, №10/9 від 10.04.2014, №10/18 від 10.04.2014, №16/15 від 16.04.2014, №22/53 від 22.04.2014, відповідно до яких ТОВ «Праус» (Постачальник) зобов`язується передати у власність Покупця, в Покупець зобов`язується прийняти та оплатити нафтопродукти, в подальшому Товар, згідно умов договору.

Додатковими угодами №00205 від 01.04.2014 до договору поставки №01/80 від 01.04.2014, №00239 від 05.04.2014 до договору поставки №05/16 від 05.04.2014, №00223 від 10.04.2014 до договору поставки №10/18 від 10.04.2014, №00190 від 16.04.2014 до договору №16/15 від 16.04.2014, №00158 від 22.04.2014 до договору №22/53 від 22.04.2014. Сторони узгодили характеристики нафтопродуктів, їх вартість та кількість.

За умовами договорів поставки нафтопродуктів №01/80 від 01.04.2014, №05/8 від 05.04.2014, №05/16 від 05.04.2014, №10/9 від 10.04.2014, №10/18 від 10.04.2014, №16/15 від 16.04.2014, №22/53 від 22.04.2014 передача нафтопродуктів здійснюється шляхом підписання актів приймання-передачі (п.п.2.1.1 договорів). Акт приймання-передачі нафтопродуктів №00205 від 30.04.2014 до договору поставки №01/80 від 01.04.2014, акт приймання передачі нафтопродуктів №00239 від 30.04.2014 до договору поставки №05/18 від 05.04.2014, акт приймання передачі нафтопродуктів №00190 від 30.04.2014 до договору поставки №16/15 від 16.04.2014, акт приймання передачі нафтопродуктів №00158 від 30.04.2014 до договору поставки №22/53 від 22.04.2014, акт приймання передачі нафтопродуктів №00223 від 30.04.2014 до договору поставки №10/18 від 10.04.2014 підтверджують приймання передачу нафтопродуктів.

Таким чином, виконання зобов`язань за договорами поставки із контрагентом ТОВ «Праус» підтверджується підписаними та скріпленими печатками Сторін додатковими угодами на поставку нафтопродуктів, актами приймання-передачі нафтопродуктів. Оплата вартості за поставлений товар підтверджується відомостями, які містяться в матеріалах справи копіях платіжних доручень за №10153 від 19.06.2014, №10154 від 19.06.2014, №10209 від 23.06.2014, №10210 від 23.06.2014, №10273 від 01.07.2014, №10274 від 01.07.2014, №10333 від 11.07.2014, №10334 від 11.07.2014, №10335 від 11.07.2014.

Договорами поставки №01/80 від 01.04.2014, №05/8 від 05.04.2014, №05/16 від 05.04.2014 №10/9 від 10.04.2014, №10/18 від 10.04.2014, №16/15 від 16.04.2014, №22/53 з ід 22.04.2014 (п.4.2. договорів) Сторони визначили, що товар поставляється Покупцю партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній додатковій угоді до договору, на умовах: EXW- резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів (ІНКОТЕРМС - 2010).

Листами за №367/02-П від 01.04.2014, №368/02-П від 05.04.2014, №369/02-П від 10.04.2014, №370/02-П від 16.04.2014, №371/02-П від 22.04.2014 копії яких долучено Позивачем до матеріалів справи, ТОВ «Праус» повідомило, що нафтопродукти придбані ТОВ «Уж-Петроль» згідно договорів поставок від 01.04.2014 №01/80, від 05.04.2014 №05/16, від 10.04.2014 №10/18, від 16.04.2014 №16/15, від 22.04.2014 №22/53 знаходяться на зберіганні в ПАТ «Дніпронафтопродукт», у якого можуть бути отримані в будь-який час на протязі дії вищезазначених договорів. ПАТ «Дніпронафтопродукт» про перехід права власності повідомлений.

Також до матеріалів справи були надані позивачем копії податкових накладних №156 від 30.04.2014, №190 від 30.04.2014, №203 від 30.04.2014, №225 від 30.04.2014, №238 від 30.04.2014 за вищевказаними договорами поставки, які також свідчать про реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Праус».

Судом першої інстанції також встановлено, що придбані позивачем нафтопродукти у ТОВ «Праус» були передані на зберігання ПАТ «Дніпронафтопродукт» згідно договору зберігання №1409/10- 10 від 14.09.2010, за яким: в порядку та на умовах, визначених цим договором зберігач зобов`язується приймати та зберігати нафтопродукти та інші ТМЦ, які передаються поклажодавцем, повернути їх поклажодавцеві у схоронності за першою вимогою поклажодавця. Зберігач має право здійснювати відпуск товару зі складів третіх осіб, які знаходяться в договірних відносинах зі сторонами цього договору, тільки за вимогою Поклажодавця (п.1.1, п.1.2. договору зберігання).

Належне виконання умов договору зберігання нафтопродуктів між ТОВ «Уж-Петроль» та ПАТ «Дніпронафтопродукт» підтверджено актом приймання-передачі нафтопродуктів на зберігання від 30.04.2014, актом приймання-передачі нафтопродуктів зі зберігання від 30.04.2014.

Відповідно до договору перевезення вантажу автомобільним транспортом №17-6/05-13 від 16.05.2013 ТОВ «Блумен ЛТД» надавало послуги з перевезення нафтопродуктів з місця відправлення, якими є склади нафтопродуктів до автозаправних станцій ТОВ «Уж-Петроль».

На підтвердження транспортування нафтопродуктів безпосередньо на автозаправні станції позивачем було надано до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних, з яких вбачається, що нафтопродукти придбані ТОВ «Уж-Петроль» у ТОВ «Праус», транспортувалися із місця їх зберігання, безпосередньо до АЗС позивача автоцистернами, для їх подальшої реалізації.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2018 у справі №804/4787/16 прийшов до висновку, що відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Суд звертає увагу на те, що на момент здійснення спірних господарських операцій, позивач був зареєстрований як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, а також був зареєстрований як платник ПДВ, а тому мав право нараховувати податок на додану вартість у встановленому законодавством порядку.

Колегія суддів зазначає, що за умовами договорів поставки, приймання нафтопродуктів за кількістю та якістю здійснюється згідно з Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, що затверджена спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155, згідно з діючим законодавством України, а також згідно умов дійсного договору та додаткових угод до нього (пункт 6.1).

Підпунктом 5.4.1 пункту 5.4 Інструкції про порядок приймання, транспортування, вберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, що затверджена спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №2281/171/578/155, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за №805/15496 (надалі - Інструкція), визначено, що з прибуттям нафтопродуктів до вантажоодержувача в автоцистерні перевіряється наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, відповідність об`єму і густини нафтопродукту в автоцистерні об`єму і густині, зазначеним у товарно-транспортній накладній на відпуск нафтопродуктів (нафти) за формою №1-ТТН (нафтопродукт), відповідність найменування, марки і виду (залежно від масової частки сірки) нафтопродукту, зазначених у ТТН і паспорті якості на відвантажений нафтопродукт. Відповідність густини нафтопродукту під час відвантаження та приймання визначається після її приведення до температури 20 град. С відповідно до ГОСТ 3900.

Підпунктом 10.2.1 пункту 10.2 Інструкції встановлено, що приймання нафтопродуктів, які надійшли автомобільним транспортом від постачальників, здійснюється працівниками автозаправної станції за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки) за даними товарно-транспортних накладних у разі наявності паспорта якості та копії сертифіката відповідності.

Отже, прийняття позивачем нафтопродуктів на підставі товарно-транспортних накладних за формою №1-ТТН (нафтопродукт) здійснено з дотримання вимог Інструкції.

В акті перевірки від 20.08.2014 №1646/22-0/36908346 податковий орган зазначає про ненадання платником податків для перевірки акту приймання нафтопродуктів за формою №5-НП і журналу обліку нафтопродуктів, як передбачено пп. 5.2.6 Інструкції.

Водночас, положення підпункту 5.2.6 пункту 5.2 Інструкції регулюють порядок приймання нафти і нафтопродуктів під час їх надходження залізничним транспортом та не повинні застосовуватись щодо спірних операцій.

Крім того, позивачем до матеріалів справи долучено копії Сертифікатів відповідності на нафтопродукти, що підтверджують їх якість (серія ВВ за №UА1.035.0193654-11; серія ВВ за №UА1.035.0193651-11; серія ВВ за № UА1.035.0147228-11).

Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2018 (справа №805/528/17-а), від 23 жовтня 2018 (справа №804/16486/15), від 21 жовтня 2020 (справа № 620/846/19) вказував, що сертифікат якості на товар не належить до документів, на підставі яких формується бухгалтерський і податковий облік, а тому саме по собі незбереження й ненадання позивачем означених документів не є безперечним доказом відсутності господарської операції.

Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 у справі №320/2332/19 враховував, що за усталеною практикою Верховного Суду сама по собі відсутність ТТН або сертифікатів якості не може бути самостійним доказом безтоварності операцій за договорами купівлі-продажу або поставки. Водночас, у разі існування інших обставин, що встановлені контролюючим органом та об`єктивно викликають сумніви у дійсності господарської операції, наявність або відсутність означених документів може суттєво вплинути на висновок про реальність вчинення господарської операції. За таких обставин, суди повинні враховувати й інші документи, що можуть складатися, виходячи із специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем факти документального підтвердження отримання від TOB «Праус» нафтопродуктів спростовуються: виключно обставинами згідно даних АІС «Податковий Блок» ТОВ «Праус» та Акту перевірки №627/223/37276126 від 11.06.2014 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин їх реальності та повноти відображення.

Разом з тим, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2014 по справі №804/9005/14 було визнано протиправними дії ДПІ у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська щодо проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин, їх реальності та повноти з відображення в обліку за квітень 2014, за результатами якої складено Акт від 11.06.2014 №627/223/37276126 (набрала законної сили 04.12.2014 ).

Суд звертає увагу на те, що встановлення перевіркою зменшення податкового кредиту по контрагенту ТОВ «Праус» та донарахування податку на додану вартість, ґрунтується виключно на висновках Акту перевірки ТОВ «Праус» №627/223/37276126 від 11.06.2014 щодо не підтвердження реальності здійснення господарських відносин, їх реальності та повноти відображення, який визнаний судом незаконним.

З огляду на наведене, надані платником податків документи є первинними в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV і Податкового кодексу України, відповідають всім необхідним вимогам законодавства, та слугують належним підтвердженням фактичного здійснення господарських операцій з ТОВ «Праус».

Податковий орган безпідставно вказував, що документальне оформлення господарських операцій позивача із його контрагентом не є достатнім доказом реальності даних господарських операцій, з огляду на висновки актів перевірок про проведення аналізу діяльності контрагентів позивача - ТОВ «Праус».

Проте, чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб`єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Щодо висновку спеціаліста криміналіста по взаємовідносинах з ТОВ «Парус» №187 від 14.08.2014, то такий не є належним доказом того, що підписи у копіях документів від імені директора ТОВ «Праус» - Копчінського Петриченка О.В. вірогідно виконані не ним, а іншою особою, адже оригінали документів, вільні та експериментальні зразки підпису ОСОБА_3 на дослідження надано не було, позаяк протилежного зі справи не вбачається.

Крім того, висновок спеціаліста криміналіста щодо підробки документів не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки його статус (як доказ) не реалізований в рамках кримінального провадження, що відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 листопада 2019 у справі №2а-5047/12/1070.

Апелянт вказує на те, що в ТТН, поданих позивачем зазначено вантажовідправника ТОВ «Вестен-Флус», яке не є стороною відносин.

Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Вестен-Флус» уклало договір №3218 від 02.01.2013 з ПАТ «Дніпронафтопродукт» про падання послуг з приймання, розміщення та відпуску нафтопродуктів в ємкостях на нафтобазі.

Згідно п.1.1, п.2.1.1, п.2.2.3 даного договору виконавець (ТОВ «Вестен-Флус») надає замовнику (ПАТ «Дніпронафтопродукт») в користування ємкості для нафтопродуктів та інших товарно-матеріальних цінностей в різних регіонах України, а також своїми силами і засобами надає замовнику послуги по прийманню і розміщенню нафтопродуктів в ємкостях на нафтобазах виконавця, приймання інших товарно-матеріальних цінностей, які надходять на адресу нафтобаз виконавця, а також здійснюють відпуск і відвантаження нафтопродуктів з нафтобаз виконавця згідно розпорядження замовника (письмового або усного); виконавець зобов`язаний проводити відпуск нафтопродуктів згідно розпорядження замовника (письмового, усного).

Наведене свідчить про те, що ТОВ «Уж-Петроль» правомірно відвантажувало нафтопродукти з ТОВ «Вестен-Флус» «Закарпаття» за усною вказівкою ПАТ «Дніпронафтопродукт» без будь-яких додаткових угод.

Таким чином, у позивача на момент проведення перевірки були наявні всі необхідні документи на підтвердження здійснення господарських операцій з поставки товару, а також документи, наявність яких є підставою формування податкового кредиту, у зв`язку із чим, є протиправним висновок податкового органу про безтоварність господарських операцій між позивачем та його контрагентом - ТОВ «Праус».

Відповідно до ч.4 ст.70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Підпунктом 21.1.1 пункту 21.1. статті 21 ПКУ встановлено, що посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно вимог чинного законодавства, обов`язок контролювати звітність та діяльність контрагента на суб`єктів підприємницької діяльності не покладено.

Крім того, суб`єкт підприємницької діяльності не має права контролювати звітність або своєчасність сплати податків іншими особами, так само, як і дотримання ними норм податкового законодавства.

Відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов`язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов`язаннями.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року у справі № 807/3730/14 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 07.02.2022 року.