Справа № 480/13580/21
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2022-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 26.10.2021 щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за вислугу років в зв`язку з відсутністю спеціального стажу роботи;
- зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області врахувати до спеціального стажу період навчання в Сумському медичному училищі з 01.09.1989 по 29.02.1992 року та всі періоди роботи станом на день звільнення з посади, яка входить до переліку за якими призначається пенсія, призначити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію за вислугу років з дня звернення до головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області за призначенням, а саме з дати заяви.
З таким рішенням відповідача стосовно звернення про визначення права на пенсію за вислугою років позивачка не погоджується і вважає його протиправним.
Позивач зазначає, що право виходу на пенсію за вислугою років для медичних працівників врегульовано пунктом е) статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ (в редакції, яка діє з урахуванням рішення Конституційного Суду України від № 2-р/2019 від 04.06.2019), якою передбачено, що право на вихід на пенсію за вислугою років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за Переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Відповідач же вищевказаним рішенням Конституційного Суду України знехтував та протиправно послався у своїй відповіді на норму, яка втратила чинність на момент звернення до органу ПФУ, в чому позивач вбачає грубе порушення чинного законодавства України та її прав.
Ухвалою суду від 17.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що згідно пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в редакції Закону України від 03.11.2017 № 2148-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій (далі - Закон 2148) право на призначення пенсії за вислугу років мають особи, які на день набрання чинності Законом 2148 (на 11.10.2017 р.) мають вислугу років та стаж не менше 26 років 6 місяців, передбачений статтею 55 Закону України від 05.11.1991 р. №1788-ХІІ Про пенсійне забезпечення . Згідно наданих документів спеціальний страховий стаж позивача складає 24 роки 5 місяців 22 дні станом на 11.10.2017, тобто є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років, про що ОСОБА_1 було повідомлено листами.
Також, відповідач звертає увагу на те, що заява про призначення пенсії позивачкою не подавалася, рішення про відмову у призначенні пенсії відсутнє.
Дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області є правомірними, такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, а тому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується її паспортом громадянина України (а.с. 6).
Рішенням загальних зборів трудового колективу колгоспу «Батьківщина» від 02.06.1989 позивачці було видано направлення № 125 на навчання з відривом від виробництва до Сумського медичного училища за спеціальністю фельдшер-акушер, а також в направленні було зазначено, що на протязі всього строку навчання колгосп «Батьківщина» зобов`язується виплачувати стипендію, встановлену для учнів середніх спеціальних учбових закладів, з надбавкою в розмірі 30% (зворотній бік а.с. 8).

З 01 вересня 1989 року по 29 лютого 1992 року позивачка навчалася у Сумському медичному училищі, по закінченню якого їй присвоєно кваліфікацію фельдшер, що підтверджується дипломом НОМЕР_1 (а.с. 8) та свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (зворотній бік а.с. 7).

Як встановлено із записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , позивачка: 01.04.1992 призначена на посаду акушерки Пенянського ФП наказ № 20 від 10.03.1992; 20.06.1992 переведена на посаду фельдшера ПСП Миропільської СЦБ, наказ № 59 від 13.07.1992; 03.05.1994 переведена на посаду медичної сестри амбулаторії, наказ № 19 від 03.05.1994; 01.01.1998 переведена на посаду завідувача ФП Пенянка, наказ № 3 від 01.03.1998; 29.07.2002 звільнена з займаної посади згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України (за власним бажанням), наказ № 94 п.3 від 24.07.2002; 15.08.2002 призначена на посаду медичної сестри школи № 13, наказ від 14.08.2002; 10.09.2003 звільнена з посади за власним бажанням, наказ № 105- 08.09.2003; 15.09.2004 прийнята тимчасово на посаду медичної сестри ЛОР кабінету поліклініки № 2, наказ № 99 від 14.09.2004; 04.05.2005 переведена на посаду медсестри лор-кабінету поліклініки № 2 постійно, наказ № 50 від 04.05.2005, і до теперішнього часу працює на посаді медичної сестри у КНП «Дитяча клінічна лікарня Святої Зінаїди» СМР (а.с. 10-13).

05.03.2020 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про визначення права на пенсію за вислугу років, до якої додала відповідні документи (а.с. 29).

Листом від 11.03.2020 № 1800-0302-8/9359 Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повідомило позивача, що право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я за наявності спеціального стажу, визначеного п. е ст. 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788 Про пенсійне забезпечення за Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, роботи на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (із змінами) незалежно від віку, які мали вислугу років на відповідних посадах не меншу як: станом на 01.04.2015р. - 25 років; станом на 01.01.2016р. - 25 років 6 місяців; станом на 11.10.2017р. - 26 років 6 місяців. Спеціальний стаж позивачки згідно з наданими копіями документів становить: на 1.04.2015 року 21 рік 11 місяців 12 днів; на 01.01.2016 року 22 роки 8 місяців 12 днів; на 11.10.2017 року 24 роки 5 місяців 22 дні. Отже, за наявними документами, право на пенсію за вислугу років незалежно від віку відсутнє. Після перевірки правильності та достовірності видачі наданих документів спеціальний стаж буде переглянуто (а.с. 23).

Листом від 29.09.2020 № 1800-0302-8/47791 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що після надходження документів перевірки її спеціальний стаж не змінився та становить: на 1.04.2015 року 21 рік 11 місяців 12 днів; на 01.01.2016 року 22 роки 8 місяців 12 днів; на 11.10.2017 року 24 роки 5 місяців 22 дні. Отже, за наявними документами, право на пенсію за вислугу років незалежно від віку відсутнє (а.с. 24).

Листом від 26.10.2021 № 1800-0302-8/52053 Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області знову повідомило позивачку про відсутність у неї права на пенсію за вислугу років незалежно від віку у зв`язку з відсутністю станом на 11.10.2017 необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців (а.с. 22).

Не погодившись із вказаною відповіддю позивачка звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон України "Про пенсійне забезпечення") визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно до ст.7 Закону України "Про пенсійне забезпечення", звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про пенсійне забезпечення", право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції від 09.12.2012 року) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII (далі по тексту - Закон - N 213-VIII), у Законі України "Про пенсійне забезпечення" статті пункт "е" статті 55 викладено в такій редакції:

"Право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

В подальшому Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року N 911-VIII (далі по тексту - Закон № 911) у Законі України "Про пенсійне забезпечення" у статті 55 у пункті "е" в абзаці першому слова "незалежно від віку" замінено словами та цифрами "після досягнення 55 років і" та доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим такого змісту:

"До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:

які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;

1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:

50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;

50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;

51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;

51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;

52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;

52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;

53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;

53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;

54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;

54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;

55 років - які народилися з 1 січня 1971 року ".

Тобто Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 № 911-VIII встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті "е" статті 55 "Про пенсійне забезпечення".

Однак рішенням Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року N 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року N 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року N 911-VIII.

В Рішенні Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року N 2-р/2019 зазначено, що на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом N 213 до оспорюваних положень Закону N 1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону N 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону N 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону N 1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону N 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону N 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону N 1788 зі змінами, внесеними Законом N 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Також в Рішенні Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року N 2-р/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам льотного і льотно-випробного складу, освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, артистам театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств, колективів встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Установлення положеннями Закону N 1788 віку виходу на пенсію окремих категорій громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком, є посяганням на сутність права на пенсійне забезпечення.

Конституційний Суд України наголосив, що виключно забезпечення фінансових інтересів держави, а саме наповнення (формування) Державного бюджету України, а також бюджету Пенсійного фонду України, без дотримання положень Конституції України, зокрема щодо пріоритетності забезпечення прав і свобод людини і громадянина, гарантування права на соціальний захист, не могло бути виправданням для юридичного регулювання, встановленого оспорюваними положеннями Закону N 1788. Тому обраний законодавцем засіб не можна вважати прийнятним для досягнення мети прийняття Закону N 911.

Отже, положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону N 1788 зі змінами, внесеними Законом N 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону N 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону N 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Відтак Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішенням Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року N 2-р/2019, положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року N 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року N 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто зазначені положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" N 1788 втратили чинність з 4 червня 2019 року.

Таким чином з 4 червня 2019 року при призначенні пенсії за віком необхідно керуватися статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції чинній до внесення до неї змін законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року N 911-VIII, які визнано неконституційними.

Отже на день звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою від 05.03.2020 щодо визначення права на призначення пенсії за вислугу років, пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993. Згідно наведеного переліку право на призначення пенсії за вислугу років мають, зокрема працівники закладів і установ охорони здоров`я.

Посилання представника відповідача, що пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 передбачено право на пенсію за вислугу років, зокрема, працівників охорони здоров`я за умови, якщо вони на день набуття чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VII, тобто станом на 11 жовтня 2017 року, мають вислугу років, необхідну для призначення такої пенсії, суд вважає безпідставними, оскільки Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не передбачено такий вид пенсії як "за вислугу років". Зазначений вид пенсії передбачений Законом України "Про пенсійне забезпечення".

При цьому як вбачається з матеріалів справи в даному випадку позивач просила визначити право на призначення пенсії за вислугу років саме відповідно до пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Суд зазначає, що на даний час стаття 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" діє в редакції до внесення до неї змін законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року N 911-VIII, а саме в редакції, якою передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Дана норма закону є чинною та жодні зміни, пов`язані із можливістю включення до спеціального стажу певних періодів роботи не вносились.

Трудовою книжкою позивачки підтверджується, що станом на час звернення до органу Пенсійного фонду спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 в закладах і установах охорони здоров`я становить більше ніж 25 років, а відтак суд погоджується із доводами позивачки про те, що вона має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Однак, суд зауважує, що позивачка помилково ототожнює свою заяву про визначення права на пенсію із заявою про призначення пенсії, а лист Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 26.10.2021 № 1800-0302-8/52023 - із рішенням про відмову у призначенні пенсії.

Статтею 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною 5 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Перелік документів, які необхідно додати до заяви про призначення пенсії за віком, зазначено в п. 2.1 Порядку № 22-1.

Пунктом 4.1. Порядку № 22-1 передбачено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Згідно до пункту 4.3. Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу 2 підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії або поновлення раніше призначеної пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України в установленому порядку.

З матеріалів справи суд вбачає, що позивач 05.03.2020 зверталася до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою, в якій просила визначити право виходу на пенсію за вислугу років (а.с. 29). У своїй заяві від 05.03.2020 позивачка не просила призначити їй пенсію, натомість зазначила: "Прошу пенсію: перевірка права", у графі "Вид перерахунку" вказала: "перевірка права".

На думку суду, між сторонами не виникли правовідносини із призначення пенсії, оскільки з відповідною заявою позивачка до відповідача не зверталася.

У позовній заяві позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, однак матеріали справи не містять доказів прийняття відповідачем будь-якого рішення стосовно відмови у призначенні позивачу пенсії.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із п. 19 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Суд зауважує, що лист Головного управління Пенсійного фонду від 26.10.2021 № 1800-0302-8/52053 не є індивідуальним актом у розмінні п. 19 ст. 4 КАС України, оскільки має інформаційний характер, не породжує, не змінює та не припиняє жодних прав та обов`язків позивача.

Також, у позовній заяві ОСОБА_1 просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області врахувати до спеціального стажу період навчання в Сумському медичному училищі з 01.09.1989 по 29.02.1992 та всі періоди роботи станом на день звільнення з посади, яка входить до переліку, за якими призначається пенсія, однак матеріали справи не містять доказів того, що вищевказані періоди роботи не були враховані до спеціального стажу позивача для призначення пенсії за вислугу років, лист Головного управління Пенсійного фонду від 26.10.2021 № 1800-0302-8/52053 не містить відмови у зарахуванні цих періодів роботи до спеціального стажу.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 9 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів цим рішенням (дією, бездіяльністю) суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури. Суд, відповідно до вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи повинен перевірити, чи прийняті рішення та вчинені дії: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

У даному спорі позивачем не наведено обґрунтованих мотивів та не надано належних доказів того, що відповідач порушив права або інтереси позивача, тобто вчинив дії, прийняв рішення чи допустив бездіяльність, що породжують, змінюють або припиняють його права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Крім того, суд вважає передчасними вимоги про зобов`язання Головного Управління пенсійного фонду України в Сумській області призначити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію за вислугою років з дня звернення з відповідною заявою, оскільки питання призначення пенсії відповідачем взагалі не розглядалось та не вирішувалось, тому що заява від 05.03.2020 не містила прохання призначити пенсію.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що права позивачки, за захистом яких вона звернулась до суду, не порушені, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко