Справа № 200/10919/21
Суддя: Циганенко А.І.
Дата ухвалення: 2022-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2022 року Справа№200/10919/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Циганенка А.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2021 року засобами поштового зв`язку позивач, ОСОБА_1 , подав до суду адміністративний позов до відповідача, Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області Донецької області, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування до спеціального стажу роботи позивача періоду роботи з 05.08.1988 по 25.04.1989 на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі,

- зобов`язати відповідача при визначенні права на пенсію зарахувати зазначений період до спеціального стажу роботи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликався на те, що 04 червня 2021 року ним була подана заява про призначення пенсії за вислугу років. 10 червня 2021 року прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №34, у якому зазначено, що до спеціального стажу роботи не зарахований період з 05.08.1988 по 25.04.1989 на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі, оскільки зазначений заклад не входить до Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства Охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385, позивач матиме право на пенсію з 16.03.2030.

На думку позивача, відповідач незаконно не зарахував до спеціального стажу період моєї роботи з 05.08.1988 по 25.04.1989 на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі, з огляду на наступне.

Відповідно до пункт 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувались до стажу роботи для призначення пенсії та набуття чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Приписами пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Період роботи з 05.08.1988 по 25.04.1989 на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі внесений до трудової книжки.

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахування рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 та пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежного від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком посад, що затверджуються у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців.

Статтею 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. За цим переліком право на таку пенсію надає робота в аптеках, аптечних кіосках та магазинах, контрольно-аналітичних, лабораторіях таким категоріям працівників: аптечним провізорам, фармацевтам, лаборанти (незалежно від найменування посад).

Згідно з приміткою до цього Переліку при призначенні пенсії за вислугу років зазначеним у цьому переліку особам допускається підсумовування стажу за періоди їх роботи у закладах і установах освіти, охорони здоров`я та соціального захисту.

Статтею 16 Основ законодавства про охорону здоров`я до закладів охорони здоров`я, які забезпечують безпосередню охорону здоров`я населення, віднесені санітарно- профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров`я.

Пунктом 3 Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385 «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських і провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров`я» до фармацевтичних (аптечних) закладів відносяться: аптека, аптечна база(склад), база (склад) медичної техніки та інші.

Пункт 1.3. Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, затверджених Наказом МОЗ України від 31.10.2011 №723, надає визначення аптечного складу (бази) як закладу охорони здоров`я, основне завдання якого полягає в забезпеченні лікарськими засобами інших суб`єктів оптової або роздрібної торгівлі, закладів охорони здоров`я та виробників лікарських засобів шляхом здійснення ним оптової торгівлі, та відносить аптечні склади (бази) до аптечних закладів.

Загальносоюзний класифікатор галузей народного господарства, затверджений 01.01.1976 Держкомстатом СРСР та Держпланом СССР, (тобто нормативно правовий акт, який розповсюджував свою дію на трудові відносини у спірний період часу) відносив (під номером 71212) до аптечних закладів: аптеки, аптекарські магазини, кіоски, контрольно-аналітичні лабораторії, аптечні склади (включаючи ветеринарні).

З системного аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що аптечні бази (склади) є закладами охорони здоров`я, а посада фармацевта відноситься до посад, які надають право на пенсію за вислугу років.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнало в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який затверджений Постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

За допомогою засобів програмного забезпечення, заява ОСОБА_1 про призначення пенсії із доданими документами була направлена до спеціалістів Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, які прийняли рішення про відмову у призначенні пенсії.

Рішення про відмову у призначені пенсії прийняло Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, отже, відповідно, в разі скасування цього рішення саме цей орган має повторно переглядати заяву позивача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнало в повному обсязі, просило відмовити в їх задоволенні з наступних підстав.

04 червня 2021року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління ПФУ в Одеській області.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення», частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного суду України від №2-р/2019 від 04.06.2019, право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком посад, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України станом на:

-1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

-1 січня 2016 - не менше 25 років 6 місяців.

-11 жовтня 2017 - не менше 26 років 6 місяців.

Після перевірки наданих позивачкою документів, Головним управлінням було встановлено: вік позивача складає 51 рік, страховий стаж - 35 років 3 місяці та пільговий стаж особи - 26 років 2 місяці, позивач не працює з 28.03.2021.

За результатом розгляду доданих до заяви документів до страхового стажу зараховані всі періоди, проте до спеціального стажу не зарахований стаж роботи в період з 05.08.1988 по 25.04.1989 на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі, оскільки зазначений заклад не входить до переліку закладів охорони здоров`я, який затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385. Дата з якої позивач матиме право на пенсійну виплату є 16.03.2030.

31 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначений за правилами спрощеного позовного провадження.

31 серпня 2021 року від відповідача витребувані докази.

30 вересня 2021 року розгляд справи продовжений за правилами загального позовного провадження.

23 листопада 2021 року строк підготовчого провадження продовжений на тридцять днів.

25 листопада 2021 року до участі у справі в якості другого відповідача залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

22 грудня 2021 року допущена заміна Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області його правонаступником Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.

22 грудня 2021 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 18 січня 2022 року, сторони не прибули, про дату час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини не прибуття суд не повідомили.

Оскільки немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), та відсутня потреба заслуховувати свідка чи експерта, і всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд, керуючись частиною 9 статті 205 КАС України, вирішив розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши письмові заяви по суті спору та докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_1 .

Згідно з записами в трудовій книжці НОМЕР_2 ОСОБА_1 в період з 05.08.1988 по 25.04.1989 працювала на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі.

04 червня 2021року ОСОБА_1 подала заяву про призначення пенсії.

10 червня 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №34, у якому зазначено, що до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 не зарахований період з 05.08.1988 по 25.04.1989 на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі, оскільки зазначений заклад не входить до Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства Охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Україна є […] правова держава (стаття 1 Конституції України) .

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ), Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993, постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

За змістом статті 2 Закону № 1788-XII одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років.

Ці пенсії встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (стаття 51 Закону № 1788-ХІІ).

Частиною 2 статті 7 Закону №1788-ХІІ визначено, що пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на них. Їх особливістю є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення - наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ з урахування рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 та пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежного від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком посад, що затверджуються у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 11.10.2017 рік - не менше 26 років 6 місяців.

Отже, для набуття особою, яка працювала у сфері охорони здоров`я, права на пенсію за вислугу років необхідною є наявність сукупності умов, а саме факту роботи на відповідних посадах та у закладах, віднесених до закладів охорони здоров`я, та залишення роботи, яка дає право на таку пенсію.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісячно сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку - на підставі документів та порядку, визначеного законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частина 4 статті 24 Закону №1058-IV встановлює що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувались до стажу роботи для призначення пенсії та набуття чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Згідно зі статтею 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Статтею 7 Закону №1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

04 листопада 1993 року постановою Кабінету Міністрів України №909 затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. За цим переліком право на таку пенсію надає робота в аптеках, аптечних кіосках та магазинах, контрольно-аналітичних, лабораторіях таким категоріям працівників: аптечним провізорам, фармацевтам, лаборанти (незалежно від найменування посад). Згідно з приміткою до цього Переліку при призначенні пенсії за вислугу років зазначеним у цьому переліку особам допускається підсумовування стажу за періоди їх роботи у закладах і установах освіти, охорони здоров`я та соціального захисту.

Статтею 16 «Основ законодавства про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року №2801-XII до закладів охорони здоров`я, які забезпечують безпосередню охорону здоров`я населення, віднесені санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров`я.

Пунктом 3 Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385 «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських і провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров`я» до фармацевтичних (аптечних) закладів відносяться: аптека, аптечна база(склад), база (склад) медичної техніки та інші.

Пункт 1.3. Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, затверджених Наказом МОЗ України від 31.10.2011 №723, надає визначення аптечного складу (бази) як закладу охорони здоров`я, основне завдання якого полягає в забезпеченні лікарськими засобами інших суб`єктів оптової або роздрібної торгівлі, закладів охорони здоров`я та виробників лікарських засобів шляхом здійснення ним оптової торгівлі, та відносить аптечні склади (бази) до аптечних закладів.

Загальносоюзний класифікатор галузей народного господарства, затверджений 01.01.1976 Держкомстатом СРСР та Держпланом СССР, (нормативно правовий акт, який розповсюджував свою дію на трудові відносини між позивачем та роботодавцем у спірний період часу) відносив (під номером 71212) до аптечних закладів: аптеки, аптекарські магазини, кіоски, контрольно-аналітичні лабораторії, аптечні склади (включаючи ветеринарні).

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що аптечні бази (склади) є закладами охорони здоров`я, а посада фармацевта відноситься до посад, які надають право на пенсію за вислугу років.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України від 6 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

Європейський суд з прав людини (даіл - ЄСПЛ) указує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. mutatis mutandis рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97, пункт 48).

У рішенні від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06) ЄСПЛ з посиланням на свою попередню практику зазначив, що стаття 14 Конвенції доповнює інші основні положення Конвенції та протоколів до неї. Вона не існує незалежно, оскільки застосовується лише щодо «користування правами та свободами», що гарантуються цими основними положеннями. Застосування статті 14 Конвенції необов`язково означає порушення одного з матеріальних прав, гарантованих Конвенцією. Необхідно, але й також достатньо, щоб обставини справи входили «до сфери застосування» однієї або більше статей Конвенції (пункт 39 вказаного рішення).

Таким чином, заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати пункт 40 зазначеного рішення).

Якщо в державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (пункт 41 вказаного рішення).

У справах щодо скарг за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з`ясування тієї обставини, чи мав би право заявник на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого він скаржиться. ОСОБА_2 протокол і не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат із соціального страхування, але якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (пункт 42 зазначеного рішення).

Суд вважає застосовною до ситуації позивачки статтю 14 Конвенції у зв`язку зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи суд дійшов до висновку, що другий відповідач незаконно не зарахував до спеціального стажу період роботи позивача з 05.08.1988 по 25.04.1989 на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 .

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно із частинами 1-3 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, встановлені обставини справи, оцінивши докази, подані сторонами в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог до другого відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області .

В задоволенні позову до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, слід відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Разом з тим, обчислення страхового стажу та визначення розміру пенсії є дискреційними повноваженнями відповідного територіального органу ПФУ; суд не є органом, уповноваженим на призначення пенсії, а лише має компетенцію на здійснення судового контролю за відповідністю чинному законодавству оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта владних повноважень (постанови Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18 та від 21 грудня 2019 року у справі № 663/574/17).

Тому, суд, з метою повного захисту порушених прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов шляхом визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії №34, прийняте 10 червня 2021 року Головним управління ПФУ в Одеській області, та зобов`язати Головне управління ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, зарахувавши до відповідного стажу період роботи з 05.08.1988 по 25.04.1989 на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати по сплаті судового збору відшкодовуються позивачу за рахунок бюджетних асигнувань другого відповідача.

Керуючись статтями 2, 5-10, 20, 22, 25, 47, 72-77, 90, 132, 139, 143, 215, 241-246, 250, 251, 255, 291, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ), про визнання дій щодо не зарахування до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 періоду роботи з 05.08.1988 по 25.04.1989 на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі та зобов`язання при визначенні права на пенсію зарахувати зазначений період до спеціального стажу роботи, відмовити повністю.

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії №34, прийняте 10 червня 2021 року Головним управління ПФУ в Одеській області.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 04 червня 2021 року, зарахувавши до відповідного стажу ОСОБА_1 період роботи з 05.08.1988 по 25.04.1989 на посаді фармацевта на Артемівському аптечному складі, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Повний текст рішення складений 21 січня 2022 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя А.І. Циганенко