Справа № 380/14444/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 380/14444/21 пров. № А/857/21774/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача- Шевчук С.М.,

суддів- Кухтей Р.В.,

Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Кушик Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року (ухвалене у м. Львів, за правилами спрощеного позовного провадження, судом під головуванням судді Кухар Н.А., дата складання повного тексту рішення не зазначена) у справі № 380/14444/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Офіс Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Львівської обласної прокуратури за участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 про поновлення позивачв на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області за період з 17.12.2020 року по дату поновлення на посаді.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14, незважаючи на негайне виконання, відбулось лише 28.09.2021 року, а отже період з 17.12.2020 року по дату поновлення на посаді є часом затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, тобто є часом затримки у поновленні позивача на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Стягнуто з Львівської обласної прокуратури (79005, м. Львів, просп. Шевченка, 17/19; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року у розмірі 492 553,37 ( чотириста дев`яносто дві тисячі п`ятсот п`ятдесят три грн.37 коп) грн. без урахування обов`язкових відрахувань.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної прокуратури (79005, м. Львів, просп. Шевченка, 17/19; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 8 892,34 ( вісім тисяч вісімсот дев`яносто дві грн.34 коп) грн. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач - Львівська обласна прокуратура та третя особа- Офіс Генерального прокурора звернулися з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказують, що відсутні підстави для застосування наслідків передбачених ст. 236 КЗпП України, позаяк відсутня вина відповідача щодо затримки виконання рішення суду, позаяк у матеріалах особової справи позивача відсутні матеріали щодо надходження вказаного рішення суду для примусового виконання, а також заяви позивача про виконання рішення суду. Також вказують, що розмір середнього заробітку позивача визначено судом з урахуванням п. 10 Постанови КМ України №100 від 08.02.1992року, однак Постановою КМ України №1213 від 09.12.2020року вказаний пункт виключено, що унеможливлює застосування вказаного пункту судом на дату ухвалення судового рішення.

Позивач подав відзив на апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Одночасно у вказаному відзиві позивач просив стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у зв`язку із підготовкою та розглядом апеляційної скарги у розмірі 30000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач також звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат у розмірі 8 892,34 грн та прийняти у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 35 892,34 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права ч. 6,7 ст. 134 КАС України, позаяк відповідач не заявляв клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу з доведенням не співмірності таких витрат, а відтак суд позбавлений можливості з власної ініціативи вирішувати питання про зменшення судових витрат на правничу допомогу.

Офіс Генерального прокурора та Львівська обласна прокуратура своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Третя особа Офіс Генерального прокурора був повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлення засобами поштового зв`язку, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибув, про причини неприбуття не повідомив. Клопотань про відкладення слухання справи не направляв.

В судовому засіданні представник позивача Шнир О.Б. надав пояснення та підтримав доводи апеляційної скарги позивача, заперечивши доводи апеляційних скарг відповідача та третьої особи. Представник відповідача Цинайко Н.І. в судовому засіданні надала пояснення та заперечила проти доводів апеляційної скарги позивача, підтримавши доводи апеляційних скарг відповідача та третьої особи.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 року позивача поновлено на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області лише 28.09.2021 року. У зв`язку з вказаним суд дійшов висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року. Суд також прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року у розмірі 492553,37 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань), позаяк з рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 2552,09 (без урахування обов`язкових платежів та податків), тобто, заробіток, який підлягає стягненню з відповідача за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року складає 193 робочих днів х 2552,09 = 492553,37 грн без урахування обов`язкових відрахувань.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь позивача судових витрат, суд виходив з того, що заявлена сума витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 30 000 грн, у цій адміністративній справі є неспівмірна із складністю справи, у зв`язку з чим суд прийшов висновку про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. Решта суми стягнених судових витрат стосується плати судових витрат, пов`язаних з проведенням судово-економічної експертизи в розмірі 5892,34 грн. та 58,17 грн. комісії банку, разом 5892,34 грн.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 1988 року.

Відповідно до наказу Генерального прокурора України №1934к від 30.12.2010 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника прокурора Львівської області.

Відповідно до наказу Генерального прокурора України № 994к від 09.07.2014 ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Франківського району м. Львова Львівської області.

16.10.2014 набув чинності Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014.

16.10.2014 позивачем подана на ім`я Генерального прокурора України Яреми В.Г. заява (заява зареєстрована за № 01/1-33вн-14), в якій викладені обґрунтування відсутності підстав для застосування відносно позивача заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закон України «Про очищення влади».

20.10.2014 ОСОБА_1 подав рапорт на ім`я прокурора Львівської області про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 23.10.2014 по 30.04.2016, оскільки згідно наказу в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду № 2605/6-03/180 від 20.10.2014 дружина позивача ОСОБА_2 приступила до виконання обов`язків керівника апарату суду; згідно довідки Личаківського відділу соціального захисту №2605/09-9006 від 23.10.2014 дружині позивача припинено виплату допомоги відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та її знято з обліку.

20.10.2014 щодо ОСОБА_1 складено довідку про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади», згідно якої у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 він обіймав сукупно не менше одного року (1 рік 1 місяць) посаду, які віднесену до категорії керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

22.10.2014 прокурором Львівської області на підставі поданого позивачем рапорту видано наказ №1822 к, яким ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 23 жовтня 2014 року по 30 квітня 2016 року включно, згідно ч.3 ст.179 КЗпП України.

23.10.2014 наказом Генерального прокурора України за №1462к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Франківського району міста Львова Львівської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України.

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі №813/7983/14 позов ОСОБА_1 задоволено частково визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1462к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Франківського району м. Львова Львівської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.п. 7-2 ст. 36 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області з 24 жовтня 2014 року; стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 2 460 423 (два мільйони чотириста шістдесят тисяч чотириста двадцять три) грн. 99 коп.; в задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено; рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць у розмірі 14838,81 грн. звернено до негайного виконання; встановлено порядок виконання рішення суду щодо стягнення коштів: при виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу роботодавцеві слід нарахувати, утримати та перерахувати у відповідні бюджети/фонди передбачені законодавством податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 813/7983/14 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 813/7983/14 - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі №813/7983/14 повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі №813/7983/14 повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі №813/7983/14 повернуто особі, яка її подала.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 позивача поновлено на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області 28.09.2021 року.

З огляду на дату поновлення на посаді, позивач звернувся до суду із даним позовом щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за період з 17.12.2020 року по дату поновлення на роботі.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Основного закону України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина 1 ст.129-1 Конституції України передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці у заробітку за час затримки.

Відповідно до висновку Верховного Суду, відображеного у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №260/1424/18 негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Також судом апеляційної інстанції враховано висновок Верховного Суду, відображений у п. 35-37 постанови від 21 жовтня 2021 року по справі №640/19103/19 та у п. 46-49 постанови від 11 листопада 2021 року у справі № 260/4470/20, відповідно до яких відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 820/2894/16. Суд не знаходить підстав для відступу від цього правового висновку у справі, що розглядається.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що нормами КЗпП України чітко розмежовано підстави стягнення «середнього заробітку за час вимушеного прогулу», який згідно норм ч. 2 ст. 235 КЗпП України стягується одночасно із ухваленням рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, та підстави стягнення «середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі», який за нормами ст. 236 КЗпП України стягується за період затримки виконання рішення уповноваженого органу про поновлення на роботі.

Аналогічний правовий висновок заначений у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 821/1678/16 і апеляційний Суд у цій справі не вбачає підстав відступати від неї.

Судом встановлено, що період, щодо якого звернувся позивач з позовом у даній справі, не відноситься до періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, а є періодом, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Як вже було встановлено, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі №813/7983/14 залишено в силі постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року проте, виконання зазначених судових рішень про поновлення на роботі, незважаючи на негайне виконання, відбулося лише 28.09.2021 року.

Із змісту описової частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року слідує, що в ході проголошення вказаного судового рішення був присутній представник відповідачів Цинайко Н.І., а відтак відповідач в особі уповноваженого представника був обізнаний із змістом прийнятого судового рішення та необхідністю його негайного виконання.

Отож, відповідач допустив затримку виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14. Час затримки виконання рішення суду становить період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року.

Відповідно до пункту пп. з) пункту 1 розділу І «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Пунктами 2, 4, 8 Порядку № 100 передбачено, що для виплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Для обчислення суми заробітку, що підлягає виплаті працівникові за час вимушеного прогулу, за основу беруться робочі дні.

Із змісту рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі №813/7983/14 (яке набрало законної сили) слідує, що згідно з довідкою прокуратури Львівської області від 13.07.2020 №18-1215 вих. 20 заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (за серпень 2014 року - 0 грн та за вересень 2014 року 14838,77 грн) становила 14 838,77 грн без врахування податків і зборів, відповідно середньоденний заробіток (14838,77 грн / 21 робочий день) становить 706,61 грн/1 робочий день без урахування обов`язкових платежів та податків.

Також суд вказав на те, що згідно з пунктом 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Окрім того, у названій справі суд також встановив, що посадовий оклад позивача з 01.11.2014 становив - 2215 грн, (згідно з довідкою прокуратури Львівської області від 11.08.2020 №18/1261) та в подальшому збільшувався та становив: з 01.12.2015 по 14.12.2015 - 2769 грн, з 15.12.2015 по 05.09.2017 - 3393 грн., з 06.09.2017 - 8000 грн.

З урахуванням коефіцієнту підвищення посадових окладів, середньоденний заробіток позивача у період з 06.01.2017року по 11.12.2020 року становив 2 552,09 грн.

12.12.2020 року в друкованому виданні Урядовий кур`єр №242 опубліковано Постанову КМ N1213 від 09.12.2020, якою пункт 10 Порядку № 100 виключено.

Відповідно до ч. 1 та 5 статті 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України» постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування. Офіційне опублікування постанов Кабінету Міністрів України здійснюється в газеті "Урядовий кур`єр" та Офіційному віснику України, а також в інших офіційних друкованих виданнях і друкованих засобах масової інформації, визначених законом. Крім того, акти Кабінету Міністрів України оприлюднюються шляхом їх розміщення на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України".

З урахуванням приведених положень законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що пункт 10 Порядку № 100 (який передбачав коригування на коефіцієнт підвищення заробітної плати) втратив чинність з 12.12.2020року.

У Рішенні №3-рп/2001 від 05.04.2001 Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отож, враховуючи положення Порядку №100 із змінами внесеними постановою № 1213, починаючи з 12 грудня 2020 року підстав для застосування чергового коефіцієнту підвищення тарифних ставок і посадових окладів немає, як і немає підстав для відміни уже врахованого позивачу коефіцієнту підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Частина 4 ст. 78 КАС України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням обставин, встановлених рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі №813/7983/14 (яке набрало законної сили) з приводу того, що середньоденний заробіток позивача станом на 11.12.2020 року становив 2 552,09 грн та з урахуванням положень ст. 58 Конституції України підстав для відміни уже врахованого коефіцієнту підвищення тарифних ставок і посадових окладів немає, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність застосування такого середньоденного заробітку для обрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у період з 17.12.2020року по 27.09.2021 року (що становить 193 робочих дні).

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення суду за період з 17.12.2020року по 27.09.2021 року становитиме 492 553,37 грн (2 552,09 грн х 193 робочих дні).

Досліджуючи доводи апеляційної скарги які стосуються стягнених судових витрат, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої та третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ст. 134 КАС України)

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отож принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Також слід мати на увазі, що наведені вище положення КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такий висновок відповідає висновкам Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2020 року у справі № 820/4281/17, від 23 квітня 2021 року у справі № 521/15516/19, від 26 квітня 2021 року у справі № 120/99/20-а, від 23 червня 2021 року у справі № 520/12026/19, від 14 червня 2021 року у справі № 826/13244/16, від 05 березня 2021 року у справі № 200/10801/19-а, від 16 березня 2021 року у справі №520/12065/19, від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/1479/18, від 15 липня 2020 року у справі № 640/10548/19, від 14 липня 2021 року у справі № 560/399/19, від 09 березня 2021 року у справі № 200/10535/19-а, від 13 травня 2021 року у справі № 200/9888/19-а, від 22 липня 2021 року у справі № 818/716/15, 16 грудня 2021 року справі №389/3078/16-а(2-а/389/95/16).

Однак, як слідує зі змісту оскаржуваного судового рішення та матеріалів справи Львівською обласною прокуратурою та Офісом Генерального прокурора клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до суду першої інстанції не заявлялося, а відтак суд першої інстанції з власної ініціативи зменшив позивачу витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

За наведених обставин, колегія суддів уважає такими, що знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги позивача про неправильне застосування судом першої інстанції статті 134, 139 КАС України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у наведених постановах.

Разом з тим колегія суддів уважає помилковим посилання позивача у апеляційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24.11.2020 року у справі №911/4242/15, оскільки наведена справа розглядалася судами за правилами господарського судочинства, а отже правові висновки Верховного Суду у цій справі не стосувалися питання застосування приписів статей 134, 139 КАС України.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення у вказаній частині нового судового рішення.

При ухваленні судового рішення, щодо розподілу судових витрат, колегією суддів ураховано таке.

Частиною першою, шостою, сьомою, дев`ятою статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представником позивача на підтвердження понесених витрат під час розгляду справи в суді першої інстанції надано суду наступні документи: договір надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року; акт виконаних робіт від 13.10.2021 року до рахунку №749 від 30.08.2021 року згідно договору надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року; рахунок №749 від 30.08.2021 року; квитанції про оплату. Розмір заявлених до відшкодування витрат позивача на оплату гонорару його представникові за надання правової (правничої) допомоги становить 30 000 грн.

Як слідує із змісту договору про надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року (а.с. 34-35) правова допомога позивачу надається у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі №813/7983/14 (п. 2.1) та захисту прав, свобод і законних інтересів Замовника як підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого у кримінальному провадженні, особи стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, надання правової допомоги замовнику у кримінальному провадженні (п. 2.2.3 та 2.2.4), представництво інтересів замовника, як потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, як заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 2.2.5), представництво інтересів замовника у судах цивільного, господарського, адміністративного, кримінального та конституційного судочинства, а також у державних органах, перед фізичними та юридичними особами (п. 2.2.6 договору).

Згідно акту виконаних робіт від 13.10.2021 року до рахунку №749 від 30.08.2021 року до договору про надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року та рахунку №749 від 30.08.2021 року адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «А.З. Партнери» надано позивачу правову допомогу (визначену в договорі) у кількості однієї штуки у суді першої інстанції на суму 30000 грн.

Відповідно до п. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Натомість, наданий суду акт виконаних робіт від 13.10.2021 року до рахунку №749 від 30.08.2021 року згідно договору надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року та рахунок адвокатського об`єднання «Адвокатська компанія «А.З. Партнери» №749 від 30.08.2021 року (а.с. 89,90) не містить інформації щодо детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у даній справі в суді першої інстанції.

При цьому, колегією суддів враховано, що за умовами договору про надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року (а.с. 34-35) при наданні правничої допомоги у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі №813/7983/14 (п. 2.1) позивачу надається правнича допомога, як у порядку адміністративного так і в порядку цивільного, кримінального, конституційного судочинства та в порядку представництва його інтересів перед фізичними та юридичними особами (2.2.3- 2.2.6).

В матеріалах справи міститься позовна заява, відповідь на відзив відповідача та третьої особи, заява від 29.09.2021 року, розрахунок середнього заробітку (а.с. 83-81), договір на проведення судово економічної експертизи від 29.09.2021року, акт від 04.10.2021року (а.с. 85, 86), які підписані безпосередньо позивачем Палюх А.І. Будь- яких відміток про підготовку вказаних документів адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «А.З. Партнери» не зазначено та не доведено суду ні першої, ні апеляційної інстанцій. Розгляд справи у суді першої інстанції здійснювався в порядку письмового провадження за відсутності позивача та його представників, відтак участі в судовому засіданні представники адвокатського об`єднання «Адвокатська компанія «А.З. Партнери» не брали.

Окрім того, судом враховано, що при поданні апеляційної скарги та в ході її розгляду у суді апеляційної інстанції сторона позивача не надала суду чітких пояснень та доказів фактичного виконання певного та детального обсягу робіт/ послуг з правничої допомоги саме у даній справі та їх вартості (а не у справі цивільного, кримінального судочинства та представництва інтересів позивача у державних органах). На запитання суду апеляційної інстанції представник позивача повідомив, що іншими доказами з приводу надання правничої допомоги при розгляді справи у суді першої інстанції не володіє, окрім наданих суду.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, як таку, що понесена позивачем саме у даній справі, під час її розгляду у суді першої інстанції, а не ймовірно у справах цивільного, кримінального, конституційного судочинства та в порядку представництва його інтересів перед фізичними та юридичними особами (як передбачено договором про надання правової допомоги).

Окрім того, до матеріалів справи долучено копію висновку експерта №28 за результатами проведення судово-економічної експертизи за заявою гр. ОСОБА_1 від 29.09.2021 року. У копії вказаного документу йдеться про проведення «судової економічної експертизи», розмір заявлених до відшкодування витрат позивача на оплату проведення експертизи в розмірі 5834,17 грн. та 58,17 грн. комісії банку, разом 5892,34 грн.

Щодо відшкодування витрат, пов`язаних з підготовкою висновку експерта №28 29.09.2021 року за результатами проведення судово-економічної експертизи у даній адміністративній справі, то колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для такого відшкодування.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 137 КАС України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Оцінюючи обґрунтованість витрат на підготовку експертного висновку, його нагальну необхідність для повного та об`єктивного вирішення справи, що створило б так звану «неминучість» відповідних витрат, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із статтею 112 КАС України висновок експерта не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи. Оцінка належності, допустимості, достовірності доказів належить до компетенції суду (стаття 90 КАС України).

У вказаному висновку експерт фактично перебрав на себе повноваження суду з надання оцінки доказам у справі та формуванню висновків щодо суті спору. При цьому суд зазначає, що не існувало потреби у прийнятті та оцінці вказаного висновку, як належного та допустимого доказу за відсутності якого суд не зміг би обрахувати кількість днів несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду чи середній заробіток позивача за такі дні несвоєчасного виконання рішення суду. При цьому, колегія суддів зазначає, що проведення такого розрахунку не потребувало певних спеціальних знаннь, якими сторони чи суд не володіли.

Наданий суду висновок експерта жодного правового значення для вирішення справи він не мав. Експертиза не призначалася судом, а позивачем не було доведено необхідність її проведення, її вплив на прийняття рішення у справі та невідворотність потреби її використання при ухваленні рішення.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено потреби у проведенні вказаної експертизи у даній справі, а відтак позивачем не доведено того, що понесені позивачем витрати були необхідними та (неминучими) у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові ВС від 10 лютого 2020 року по справі №826/5479/18.

Стосовно ж поданого позивачем клопотання про присудження з відповідача на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції. На підтвердження вказаних витрат надано: договір надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року; акт виконаних робіт до рахунку №783 від 07.02.2022 року згідно договору надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року; рахунок №783 від 07.02.2022 року. Розмір заявлених до відшкодування витрат позивача на оплату гонорару його представникові за надання правової (правничої) допомоги становить 30000 грн.

Відповідно до акту виконаних робіт до рахунку №783 від 07.02.2022 року згідно договору надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року та рахунку №783 від 07.02.2022 року зміст наданих послуг правничої допомоги полягає у написанні та поданні апеляційної скарги позивача та відзиву на апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора, участь у судових засіданнях Восьмого апеляційного адміністративного суду у даній справі.

Водночас як слідує із змісту доводів представника відповідача, ним заперечується розмір заявлених до стягнення вимог на правничу допомогу адвоката при розгляді апеляційних скарг зв`язку із не співмірністю заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом наданих послуг. Вказує, що підготовка цієї справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи.

Судом апеляційної інстанції враховано, що відповідно до частини 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.

При вирішенні названого клопотання, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обсяг наданих послуг з професійної правничої допомоги адвоката у цій справі є незначним, адже фактично зводиться до складання та подання апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, які за змістом відтворюють позицію та доводи позивача, викладену в суді першої інстанції та численні правові позиції Верховного Суду в аналогічній категорії справ. Також судом урахувано, що адвокатом не докладено надмірних та значних професійних зусиль та навичок при наданні обумовленої правничої допомоги зі складання та подання вказаних заяв по суті справи, адже складання апеляційної скарги та відзиву не потребувало значного обсягу часу. Судом враховано відомості Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними яких має місце оприлюднення численних судових рішень з аналогічного предмету спору та аналогічними мотивами тим, що приведені у вказаній апеляційній скарзі та відзиві позивача, що значно спростило роботу адвоката при їх підготовці.

У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вартість витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції у даній справі у заявленій сумі 30000 грн є значно завищеним, а тому в даному випадку витрати на правову допомогу за надані послуги на правничу допомогу підлягають зменшенню до 3000 грн.

Окрім того, колегією суддів встановлено, що відповідно до д п.1 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності належать справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відповідно до примітки статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються прокурори, слідчі і дізнавачі, керівники, заступники керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, їх апаратів та самостійних структурних підрозділів.

Як наслідок вказана справа не належить до справ незначної складності, а відтак підлягала розгляду судом в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до п.7 ч. 3 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак апеляційні скарги слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 380/14444/21 скасувати.

Ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Офіс Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури (79005, м. Львів, просп. Шевченка, 17/19; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року у розмірі 492 553,37 грн (чотириста дев`яносто дві тисячі п`ятсот п`ятдесят три гривні 37 коп).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної прокуратури (79005, м. Львів, просп. Шевченка, 17/19; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 3000 грн (три тисячі) судових витрат.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 10 лютого 2022 року