Справа № 160/26250/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2022-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді
20 грудня 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю "Атлант" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій позивач просить:
Причиною відмови у вказаному листі зазначена невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Жодних інших причин відповідачем не вказано.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант" відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Копія ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року отримана представником відповідача, проте, станом на день прийняття рішення відповідач правом на надання відзиву не скористався.
Копія ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року про витребування додаткових доказів отримана представником відповідача, що підтверджується матеріалами справи.
В силу ч. 4 ст. 124, ч. 8 ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає відповідача належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.
Відповідачем, на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, не було надіслано до суду письмового відзиву на адміністративний позов та не було повідомлено про поважність причин ненадання відзиву.
Відповідно до ч. 6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
Згідно з ст. 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" позивачем отримано містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки № 09/344 від 16.05.2016 додаток до містобудівних умов № 09/344, затверджений наказом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 258 від 05.03.2019 р. та додаток до містобудівних умов 09/344, затверджений наказом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської № 15/29-150 від 01.10.2020 р.
Причиною відмови у вказаному листі зазначена невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Жодних інших причин відповідачем не вказано.
Не погоджуючись із відмовою відповідача у наданні містобудівних умов та обмежень, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Нормативно-правовим актом, який встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, є Закон України Про регулювання містобудівної діяльності від 17 лютого 2011 року №3038-VI (далі по тексту Закон №3038-VI, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 26 Закону №3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.
Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.
Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.
Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 21 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону №3038-VI основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.
Частиною 2 ст. ст. 29 Закону №3038-VI передбачено, що фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
На підтвердження права на отримання змін до містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки позивачем підтверджується документами, а саме:
- договір оренди земельної ділянки від 22.04.2008 року
- додатковий договір від 19.12.2013 року;
- акт приймання-передачі земельної ділянки22.04.2008 року;
- довідка по нормативну грошову оцінку земельної ділянки;
- витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно пор реєстрацію іншого речового майна;
- містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 09/344 від 16.05.2016 року з додатками;
- додаток до містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки від 16.05.2016 року № 09/344 про внесення змін від 05.03.2019 року № 15/29-25;
- викопіювання х топографо-графічного плану М1:200;
- креслення архітектора, які будуть покладені в основу проекту після отримання змін до містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки в частині зміни гранично допустимої будівлі - 76,0 м.
Відповідно до ч. 4 ст. 29 Закону №3038-VI підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:
1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;
2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;
3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Отже, частиною четвертою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт.
Як визначено частинами другою, третьою названої статті, фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
Містобудівні умови, обмеження та технічні умови для проектування об`єктів будівництва в рамках здійснення державно-приватного партнерства або реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії, можуть надаватися приватному партнеру, концесіонеру на підставі документа, що засвідчує право користування земельною ділянкою, виданого підприємству, установі, організації, що є балансоутримувачем майна, що передається у концесію, за умови, що така земельна ділянка (або її частина) відповідно до положень договору необхідна для здійснення державно-приватного партнерства або реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії.
Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.
Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.
Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.
Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).
Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
З наведеного слідує, що стаття 29 Закону №3038-VІ містить вичерпний перелік документів, які замовник повинен подати разом із заявою.
Згідно із частиною п`ятою статті 29 Закону №3038-VІ містобудівні умови та обмеження містять: 1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; 1-1) ідентифікатор об`єкта будівництва або закінченого будівництвом об`єкта (для об`єктів нового будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор об`єкта будівництва до видачі містобудівних умов та обмежень); 2) інформацію про замовника; 3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; 4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах (з урахуванням обмежень використання приаеродромних територій, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України); 5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; 6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); 7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; 8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони, планувальні обмеження використання приаеродромних територій, встановлені відповідно до Повітряного кодексу України); 9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж. Перелік зазначених умов є вичерпним.
У свою чергу, частиною шостою статті 29 Закону №3038-VІ встановлено порядок розгляду документів уповноваженим органом. Так надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.
Підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстав такої відмови надається у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.
Отже, відповідний уповноважений орган протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви повинен прийняти одне з можливих рішень, зокрема, про надання містобудівних умов та обмежень або про відмову у їх наданні. Прийняття будь-якого іншого рішення, у тому числі щодо залишення заяви про надання містобудівних умов та обмежень без розгляду, повернення замовнику документів, відтермінування розгляду заяви, надання відмови з підстав, не визначених законом тощо не передбачено. Частина шоста статті 29 Закону №3038-VІ також обумовлює, що рішення про надання містобудівних умов та обмежень, а так само і рішення про відмову в їх наданні уповноваженим органом містобудування та архітектури затверджується наказом такого органу. Тобто, законом встановлений строк (протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви) та спосіб прийняття рішення (наказ такого органу).
Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування. У контексті вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.
Суд зазначає, що Законом № 3038-VI чітко визначено, в якому порядку та для чого отримуються містобудівні умови та обмеження, хто їх видає та на підставі яких документів. Також визначено вичерпний перелік умов при настанні яких в отримані суб`єктом владних повноважень може бути відмовлено.
Виходячи із норм зазначеного Закону при надходженні відповідної заяви про видачу містобудівних умов та обмежень відповідач повинен був прийняти одне з двох рішень: надати містобудівні умови та обмеження, або відмовити у їх наданні.
При цьому відмова у їх наданні може бути надана лише з підстав, визначених частиною четвертою статті 29 Закону. Перелік підстав для відмови є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
З оскаржуваної відмови у видачі містобудівних умов та обмежень, яка оформлена листом про відмову у видачі містобудівних умов від 07.12.2021 року № 7/20-517, позивачу відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки відповідно до частини 4 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме: невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах є принцип обґрунтованості.
Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути вмотивованим.
Тобто, у даному випадку за заявою позивача про надання містобудівних умов та обмежень відповідачем прийнято лист про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень, проте, вмотивованого рішення про відмову в їх наданні прийнято не було. У листі направленому позивачу фактично йде констатація певних умов, без прийняття відповідного рішення, як це визначено Законом.
Зазначення позивача у позовній заяві про те, що з усної розмови співробітниками відповідача, представнику позивача стало відомо, що приймаючи лист відмову у видачі ТОВ «Атлант» містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, відповідач керувався рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про деякі питання містобудівної діяльності на території міста Дніпра» від 19.09.2017 року № 711, не приймається судом до уваги, оскільки не підтверджено належними доказами, зокрема, не зазначено у листі про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень від 07.12.2021 року № 7/20-517, тому такій підставі не може бути надана належна оцінка суду.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, тобто дії, які він повинен вчинити за законом.
Зважаючи на те, що протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені у частині шостій статті 29 Закону №3038-VІ, у визначений законом строк, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання головне архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради прийняти відповідне рішення, тобто рішення про надання або рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень.
Суд також зауважує, що рішення про видачу містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Зобов`язання видати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.
Таким чином, оскільки відповідач не прийняв жодного передбаченого законом рішення за наслідками розгляду заяви позивача, а лише надіслав лист, у якому повідомив про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень, тому даний лист не може вважатися «відмовою у наданні містобудівних умов та обмежень» у розумінні частини четвертої статті 29 Закону №3038-VІ, адже лист не є рішенням суб`єкта владних повноважень (індивідуальним актом) у розумінні пункту 19 частини першої статті 4, частини першої статті 19 КАС України.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Як визначено частиною четвертою цієї ж статті, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Верховний Суд наголосив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою виробу є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Також Верховний Суд зазначив, що частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 09 жовтня 2020 року у справі № 1840/3664/18.
Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 908 грн., що документально підтверджується квитанцією № 26 від 17.12.2021 року.
Оскільки судом задоволено основну позовну вимогу позивача, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 2270,00 грн. підлягає стягненню з головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук