Справа № 140/5892/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 140/5892/21 пров. № А/857/21012/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.09.2021р. в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській обл. про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій за зберігання пального без відповідної ліцензії (суддя суду І інстанції: Денисюк Р.С., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 22.09.2021р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

10.06.2021р. (згідно з відомостями поштового конверту) позивач Фізична особа-підприємець /ФОП/ ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача Головного управління /ГУ/ ДПС у Волинській обл. № від 15.04.2021р., яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 500000 грн. за зберігання пального без відповідної ліцензії; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 5000 грн. сплаченого судового збору (а.с.1-11, 136).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.145 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.09.2021р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення відповідача ГУ ДПС у Волинській обл. № від 15.04.2021р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 5000 грн. сплаченого судового збору (а.с.176-180).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ДПС у Волинській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.183-186).

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що за результатами проведеної перевірки встановлено факт безліцензійного зберігання нафтопродуктів, оскільки за період з 05.10.2020р. по 12.11.2020р. позивачем було придбано дизельне пальне в кількості 17605,01 л. На підставі аналізу кількості належних позивачу автомобілів, відомостей подорожніх листів з`ясовано, що така кількість пального не могла бути злитою безпосередньо в баки транспортних засобів.

При цьому, пальне в кількості 17605,01 л використано в період з 05.10.2020р. по грудень 2020 року, однак первинних документів щодо об`ємів робіт (послуг), виконаних позивачем у вказаний період, не представлено.

Наголошує на тому, що позивачем не було подано до податкового органу повідомлення за формою № 20-ОПП, в якому вказуються наявні об`єкти оподаткування (рухоме та нерухоме майно), що використовувалися у веденні господарської діяльності на момент придбання дизельного пального. Повідомлення за формою № 20-ОПП із вказаними транспортними засобами було подано лише 15.03.2021р.

Позивачем ФОП ОСОБА_1 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.214-220).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (а.с.186), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подану апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі; відповідачем скеровану відзив на апеляційну скаргу із запереченнями доводів апелянта. Будь-яких нових доказів по справі сторони не представили під час апеляційного розгляду справи.

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, 18.03.2021р. працівниками ГУ ДПС у Волинській обл. на підставі наказу № 788 від 02.03.2021р., направлень на перевірку №№ 754, 755 від 03.03.2021р. здійснено виїзд для проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , за місцем здійснення господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачу були вручені наказ, направлення та пред`явлено службові посвідчення, а також надано копію наказу, про що свідчить його власноручний підпис у вказаних документах. Перевірка проведена у присутності ФОП ОСОБА_1 (а.с.162-163).

Від отримання одного примірника акту перевірки та його підписання ФОП ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується відповідними актами від 18.03.2021р. (а.с.160-161).

За результатами фактичної перевірки складено Акт № 2605/03-20-07-05/ НОМЕР_1 від 18.03.2021р. (а.с.13-18).

Проведеною перевіркою встановлено, що згідно реєстру акцизних накладних ДПС ФОП ОСОБА_1 за період з 05.10.2020р. по 12.11.2020р. придбано дизельне паливо в кількості 17605,01 літрів (л) у ТзОВ «Денкерт Плюс», а саме: відповідно до акцизних накладних № 4 від 05.10.2020р. - 2447,01 л, № 5 від 06.10.2020р. - 3128,96 л, № 92 від 10.11.2020р. - 6015,36 л та № 107 від 12.11.2020р. - 6013,68 л.

Під час перевірки з`ясовано, що ліцензії на право оптової, роздрібної торгівлі пальним та зберігання пального станом на 18.03.2021р. ФОП ОСОБА_1 не отримував.

У вкладному аркуші № 1 до зазначеного Акту перевірки зазначено, що згідно повідомлень за формою № 20-ОПП щодо наявності нерухомого та рухомого майна для здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 використовував власну та орендовану техніку, а саме: автомобіль ЗИЛ-ММЗ 554М-вантажний спеціалізований самоскид, автомобіль MAN TGA 18.440 спеціалізований вантажний сідловий тягач Е, автомобіль VOLVO FH 13.460 спеціалізований вантажний сідловий тягач Е, автонавантажувач фронтальний АМКОДОРТО 18Б, автомобіль MAN TGA 18.440 спеціалізований вантажний сідловий тягач Е, автомобіль RENAULT MAGNUM 460 спеціалізований вантажний сідловий тягач Е.

У вкладному аркуші № 2 до вказаного Акту перевірки також вказано на те, що документи щодо місткості баків вантажних автомобілів до перевірки не надано, однак згідно технічних характеристик транспортних засобів, що використовувались ФОП ОСОБА_1 , встановлено, що автомобіль ЗИЛ ММЗ 554 М - бак 250 літрів; автомобіль (тягач) MAN TGX 18440 - бак 800 літрів; автомобіль (тягач) RENAULT MAGNUM 460 - бак 1200 літрів; автомобіль (тягач) MAN TGA 18.440 - бак 950 літрів; автомобіль (тягач) VOLVO FN 13.460 - бак 560 літрів та автонавантажувач АМКОДОР ТО 18 Б - бак - 1200 літрів. Аналізом наданих до перевірки первинних документів щодо придбання дизельного палива, наданих подорожніх листів вантажних автомобілів встановлено, що пальне не могло бути розлите в повному обсязі надходжень в паливні баки транспортних засобів.

За таких обставин за результатами перевірки зроблено висновок про порушення позивачем вимог ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», а саме: зберігання паливно-мастильних матеріалів /ПММ/ без отримання відповідної ліцензії.

Також у порушення вимог п.63.3 ст.63 ПК України, Порядку обліку платників податків і зборів, затв. наказом Міністерства фінансів України № 1588 від 09.12.2011р., позивачем не було подано повідомлення за формою 20-ОПП до податкового органу на момент придбання дизельного пального; таке повідомлення було подане лише 15.03.2021р.

На підставі наведеного Акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 15.04.2021р., яким застосовано до позивача штрафну санкцію, передбачену ст.17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», на суму 500000 грн. (а.с.19).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом дотримано процедуру проведення фактичної перевірки.

Водночас, встановивши факт придбання (отримання) позивачем дизельного пального, відповідач не встановив, не зафіксував та не довів належними та допустимими доказами саме факт та місце зберігання дизельного пального.

Із матеріалів справи убачається, що до акту перевірки не додано жодних додатків, які б підтверджували висновки викладені в акті перевірки. Фактично акт перевірки складений лише на основі первинних документів щодо придбання пального.

Будь-яких належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що за місцем здійснення господарської діяльності позивача зберігалось саме дизельне пальне до акту перевірки не долучено. Крім цього, проведено перевіркою не було встановлено наявності у позивача місця для зберігання пального, відповідних резервуарів, як і не встановлено виду пального, його кількості та в чому і де конкретно воно зберігалось. Проведеною перевіркою жодним чином не підтверджено та не зафіксовано, де саме позивач зберігав з 05.10.2020р. по 12.11.2020р. пальне та в якій кількості, окрім баків транспортних засобів. У вкладному аркуші № 2 до акту перевірки зазначено лише про проведений аналіз наданих первинних документів до перевірки щодо придбання пального та встановлено, що пальне у повному обсязі надходжень не могло бути злите в паливні баки транспортних засобів.

Вказане, на думку суду, не може свідчити про порушення вимог чинного законодавства.

Крім того, із наданого позивачем пояснення вбачається, що придбане ним пальне розливалося відразу у паливні баки транспортних засобів, які використовуються у його господарській діяльності. При цьому, окремого місця та резервуарів для зберігання пального у позивача немає.

Отже, виходячи з фактичних обставин справи, а також норм діючого законодавства, суд дійшов до переконливого висновку про те, що відповідачем не доведено факту зберігання позивачем пального без наявності ліцензії.

Висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних підстав.

Розглядувані відносини, що склались між сторонами регулюються приписами Закону України № 481/95-ВР від 19.12.1995р. «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України.

Зокрема, нормами ст.1 цього Закону встановлено, що зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик; місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Відповідно до ст.15 названого Закону оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії (ч.1).

Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.

Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:

підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;

підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;

суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі (ч.19).

Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують (ч.21).

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;

дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів та ємностей, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження.

З огляду на зміст викладених положень під діяльністю зі зберігання пального, яка потребує ліцензії, розуміється діяльність зі зберігання пального:

на об`єктах містобудування, які підлягають прийняттю їх в експлуатацію;

які розташовані на конкретній земельній ділянці;

з використанням машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Суб`єкти господарювання, які отримують пальне для власних потреб та зберігають його для використання в господарській діяльності, зобов`язані отримувати ліцензію в органах ДПС.

Виключенням є зберігання пального державними підприємствами, установами та організаціями, підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву та суб`єктами господарювання, які зберігають пальне для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газодобувних майданчиках, бурових платформах.

Також дозволяється зберігання пального без отримання ліцензії в паливних баках транспортних засобів (технологічного обладнання) та у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила розлив у таку тару.

В усіх інших випадках, в силу прямої норми ч.1 ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», зберігання пального дозволяється виключно за наявності ліцензії, отриманої на кожне місце зберігання.

В частині встановлення відповідачем факту зберігання дизельного пального позивачем без отримання відповідної ліцензії колегія суддів враховує наступне.

Підставою для наведених висновків податкового органу слугували результати фактичної перевірки, якими на підставі проведених розрахунків ревізорами встановлено неможливість зливу придбаного позивачем пального одразу у паливні баки транспортних засобів. При цьому були враховані технічні характеристики транспортних засобів, так і податкова звітність позивача (повідомлення за формою 20-ОПП).

Дійсно, згідно реєстру акцизних накладних ДПС ФОП ОСОБА_1 за період з 05.10.2020р. по 12.11.2020р. придбано дизельне паливо в кількості 17605,01 літрів (л) у ТзОВ «Денкерт Плюс», а саме: відповідно до акцизних накладних № 4 від 05.10.2020р. - 2447,01 л, № 5 від 06.10.2020р. - 3128,96 л, № 92 від 10.11.2020р. - 6015,36 л та № 107 від 12.11.2020р. - 6013,68 л (а.с.164-167).

Позивач не заперечує, що отримав від постачальника ТзОВ «Денкерт Плюс» дизельне пальне, проте зазначає, що дизельне пальне не розвантажувалось (не зливалось) у стаціонарну ємність (бочку), та не зберігалось у стаціонарній ємності, а було розлито безпосередньо в баки транспортних засобів, які використовуються у його господарській діяльності, а саме власних автомобілів: ЗИЛ-ММЗ 554М, д.н.з. НОМЕР_2 ; тягач MAN TGA 18440, д.н.з НОМЕР_3 ; тягач RENAULT MAGNUM 460, д.н.з. НОМЕР_4 , та орендованих відповідно до договорів позички № 15/03/20-1 від 15.03.2020р., № 15/03/20-2 від 15.03.2020р., № 21/09/20 від 21.09.2020р., № 21/09/20-2 від 21.09.2020р., № 21/09/20-3 від 21.09.2020р., № 15/03/20-3 від 15.03.2020р. та № 21/09/20-1 від 21.09.2020р. та за довіреністю від 08.07.2019р. автомобілів: тягач MAN TGA 18.440, д.н.з. НОМЕР_5 ; тягач VOLVO FH 13.460, д.н.з. НОМЕР_6 ; Iveco AS 440S45, д.н.з. НОМЕР_7 ; ЗИЛ-ММЗ, д.н.з. НОМЕР_8 ; тягач MAN TGX 18440, д.н.з. НОМЕР_9 ; ЗИЛ 45021, д.н.з. НОМЕР_10 ; ЗИЛ-ММЗ, д.н.з. НОМЕР_11 ; автонавантажувач АМКОДОР ТО 18Б, д.н.з. НОМЕР_12 .

На підтвердження наявної техніки у позивача в період вересень-листопад 2020 року, у зв`язку з чим закуповується значна кількість пального, останній надав копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (а.с.112-124), договори позички транспортних засобів (а.с.77-83) та довіреність на право користування транспортним засобом (а.с.125).

Водночас, для підтвердження виконання робіт, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та витрат пального, позивач надав копії подорожніх листів (а.с.20-76), накази про затвердження норм списання ПММ, про створення комісії для проведення замірів витрат палива, про вимірювання місткості паливних баків транспортних засобів на основі акту контрольного заміру, про залучення транспортних засобів (а.с.84-91), акти проведення замірів витрат палива (а.с.92-109).

Відповідно до витягу з реєстру платників єдиного внеску видами господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 згідно з КВЕД є: вантажний автомобільний транспорт (49.41), надання в оренду вантажних автомобілів (77.12), технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (45.20), неспеціалізована оптова торгівля (46.90), оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням.

Таким чином, дизельне пальне, що придбавалося позивачем, використовувалося в рамках здійснення підприємницької діяльності позивача та могло фізично зберігатися у паливних баках транспортних засобів.

При цьому, як стверджує позивач, на таких транспортних засобах як автомобіль (тягач) MAN TGA 18.440, н.д.р. НОМЕР_5 , автомобіль (тягач) VOLVO FN 13.460, н.д.р. НОМЕР_6 , автомобіль (тягач) MAN TGX 18440, н.д.р. НОМЕР_3 , автомобіль (тягач) RENAULT MAGNUM 460, н.д.р. НОМЕР_4 , автомобіль (тягач) MAN TGX 18440, н.д.р. НОМЕР_13 , встановлено по 2 баки для заправки.

Також за розрахунками, зробленими позивачем, що підтверджені відповідними доказами, слідує, що 4 автомобілі ЗИЛ мають об`єм паливного баку по 250 літрів, автомобіль VOLVO - 560 літрів, 2 автомобілі MAN TGX по 800 літрів, автомобіль MAN TGA - 950 літрів, автомобіль IVECO - 800 літрів, автонавантажувач АМКОДОР - 1200 літрів.

Окрім цього, важливою обставиною, на яку підставно звернув увагу суд першої інстанції, є те, що відповідач, встановивши факт отримання позивачем дизельного пального, не встановив, не зафіксував та не довів належними та допустимими доказами саме факт та місце зберігання дизельного пального.

До акту перевірки не додано жодних додатків, які б підтверджували його висновки, при цьому висновки ревізорів ґрунтуються лише на первинних документам щодо придбання пального.

Водночас, будь-яких належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що за місцем здійснення господарської діяльності позивача зберігалось саме дизельне пальне, до акту перевірки не долучено. Крім цього, проведеною перевіркою не встановлено наявності у позивача місця для зберігання пального, відповідних резервуарів або інших машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки; не з`ясовано виду пального, його кількості та місця зберігання. Ревізорами жодним чином не підтверджено та не зафіксовано, де саме позивач зберігав з 05.10.2020р. по 12.11.2020р. пальне та в якій кількості, окрім баків транспортних засобів. У вкладному аркуші № 2 до акту перевірки лише зазначено про проведений аналіз наданих первинних документів щодо придбання пального та встановлено, що пальне у повному обсязі надходжень не могло бути злите в паливні баки транспортних засобів.

Крім того, із наданого позивачем пояснення, вбачається, що придбане ним пальне розливалося відразу у паливні баки транспортних засобів, які використовуються у його господарській діяльності. При цьому, окремого місця та резервуарів для зберігання пального у позивача немає (а.с.168).

Отже, виходячи з фактичних обставин справи, а також норм діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, відповідачем не доведено факту зберігання позивачем пального без наявності ліцензії.

Крім того, у провадженні Іваничівського районного суду Волинської обл. перебувала справа № 156/323/21 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за скоєння ним правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП.

За результатами розгляду матеріалів, які надійшли від ГУ ДПС у Волинській обл. відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, постановою Іваничівського районного суду Волинської обл. від 14.06.2021р., що набрала законної сили, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. При цьому, суд дійшов відповідного висновку з огляду на те, що окрім протоколу про адміністративне правопорушення, відсутні будь-які докази, що підтверджують факт зайняття ОСОБА_1 господарською діяльністю із зберігання пального (а.с.170-174).

Таким чином висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», які стали підставою для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, нормативно та документально не підтверджуються, через що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що податкове повідомлення-рішення № від 15.04.2021р., яким до позивача застосовані фінансові санкції в розмірі 500000 грн., є помилковим, не ґрунтується на фактичних обставинах справи та суперечить нормам діючого законодавства.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

В порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ДПС у Волинській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.09.2021р. в адміністративній справі № 140/5892/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління ДПС у Волинській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 14.02.2022р.