Справа № 500/5555/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 500/5555/21 пров. № А/857/22751/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Обрізка І.М., Кухтея Р.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Тернополі судом у складі головуючого судді Мартиць О.І., дата складення повного тексту рішення суду 08.11.2021) у справі №500/5555/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, суд -

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив:

визнати рішення Державної митної служби України за реєстраційним №08-4/15-01/10/2737 від 01.03.2021 щодо відмови у визнанні та реалізації права позивача на звільнення від сплати податків і мита всіх видів при ввезенні та митному оформлені транспортного засобу з метою його вільного обігу на території України протиправним;

зобов`язати відповідача безперешкодно надати йому звільнення від сплати податків і мита всіх видів, що підлягають сплаті при ввезенні та митному оформлені транспортного засобу з метою його вільного обігу на території України;

зобов`язати відповідача безперешкодно надати йому звільнення від забезпечення сплати митних платежів (будь-якої передоплати чи авансу в тому числі), що підлягають сплаті при ввезенні та митному оформлені транспортного засобу з метою його вільного обігу на території України.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судове рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування апеляційних вимог позивач посилається на те, що він є громадянином України, який потерпів від Чорнобильської катастрофи і відповідно до статті 23 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (у редакції закону від 29.06.1993, яка діяла на момент набуття ним статусу потерпілого) він набув право на звільнення від сплати податків і мита всіх видів при ввезенні та митному оформлені транспортного засобу. Незастосування вказаних норм Закону судом першої інстанції, на думку апелянта, порушило його права, передбачені статтями 21, 22 Конституції України. Зазначає, що відповідач у своєму рішенні, оформленому листом, відмовився визнати право позивача, яке він набув на підставі статті 23 вказаного вище Закону, а тому правомірно звернувся до суду з позовом за захистом порушеного права.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про розгляд апеляційної скарги сторони повідомлені шляхом надіслання копій ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу сторін, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що 26.02.2021 позивач подав електронне звернення на "Урядову гарячу лінію" державної установи "Урядовий контактний центр" до відповідача, в якому просив підтвердити наявність у нього права на повне звільнення від оподаткування під час розмитнення легкового автомобіля. Зазначив, що він є громадянином України, який постраждав від Чорнобильської катастрофи і відповідно до статті 23 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (у редакції закону від 29.06.1993, яка діяла на момент набуття ним статусу потерпілого) він набув таке право.

Розглянувши звернення позивача Держмитслужба листом "Про надання відповіді" №08-4/15-01/10/2737 від 01.03.2021 проінформувала заявника про те, що чинним законодавством України не передбачено надання пільг при митному оформленні транспортних засобів, ввезених особам з інвалідністю, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на митну територію України з метою випуску у вільний обіг, крім транспортних засобів, визначених в установленому порядку гуманітарною допомогою.

Вважаючи вказану відповідь відповідача, оформлену листом №08-4/15-01/10/2737 від 01.03.2021 щодо відмови у визнанні та реалізації його права на звільнення від сплати податків і мита всіх видів при ввезенні та митному оформлені транспортного засобу з метою його вільного обігу на території України протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ані Митний кодекс України, ані Податковий кодекс України не передбачають звільнення жодної категорії громадян від сплати митних платежів при ввезенні транспортних засобів на митну територію України для вільного обігу, окрім як автомобілів, які визнані гуманітарною допомогою. Крім того, суд зазначив, що матеріали справи не містять рішень, які б реально порушували права, свободи чи законні інтереси позивача.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач стверджує, що він звернувся до Державної митної служби України із зверненням про наявність у нього права на митне оформлення автомобіля на пільгових умовах, посилаючись на норми статті 23 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (у редакції закону від 29.06.1993, яка діяла на момент набуття ним статусу потерпілого), на що отримав відмову.

Оцінюючи правовірність відмови щодо звернення про пільгове митне оформлення автомобіля, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 277 Митного кодексу України (далі МКУ) об`єктами оподаткування митом є:

- товари, митна вартість яких перевищує еквівалент 150 євро, що ввозяться на митну територію України або вивозяться за межі митної території України підприємствами;

- товари, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню митними платежами відповідно до розділу XII цього Кодексу, а також розділів V та VI Податкового кодексу України;

- товари, транспортні засоби, що реалізуються відповідно до статті 243 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 271 МКУ мито - це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 272 МКУ ввізне мито встановлюється на товари, що ввозяться на митну територію України.

Відповідно до статті 278 МКУ датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита у разі ввезення товарів на митну територію України чи вивезення товарів з митної території України є дата подання митному органу митної декларації для митного оформлення або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України.

Відповідно до ч.1 статті 257 МКУ декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Згідно частини 8 статті 257 МКУ митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється митними органами на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться відповідні відомості.

Статтею 281 МКУ встановлені тарифні пільги (тарифні преференції), зокрема допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори.

Статтею 282 МКУ встановлено випадки, коли при ввезенні на митну територію України або вивезенні за її межі товари і транспортні засоби звільняються від оподаткування митом (податкові пільги).

Однак, зазначеною статтею МКУ не передбачено звільнення від сплати мита транспортних засобів особистого користування, що ввозяться на митну територію України громадянами, потерпілими внаслідок Чорнобильської катастрофи.

При цьому, випадки звільнення від оподаткування товарів та транспортних засобів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України громадянами визначено частиною 10 статті 374 МКУ.

Зокрема, при ввезенні (пересиланні) на митну територію України громадянами звільняються від оподаткування митними платежами, серед іншого:

- транспортні засоби особистого користування, що класифікуються в одній із товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тони), 8711 згідно з УКТ ЗЕД (у кількості однієї одиниці на кожного громадянина, який досяг 18-річного віку), за умови документального підтвердження того, що до дня видачі документа, що підтверджує право на постійне проживання в Україні, громадянин був власником (або співвласником) такого транспортного засобу не менше одного року, а транспортний засіб перебував за ним на постійному обліку (реєстрації) у відповідних реєстраційних органах країни постійного місця попереднього проживання громадянина не менше одного року, якщо даний транспортний засіб підлягає реєстрації в цій країні (підпункт б пункту 3 частини 10 статті 374);

- товари, що входять до складу спадщини за законом, відкритої за межами України на користь резидента (у тому числі в кількості однієї одиниці за кожною товарною позицією 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тони), 8711 згідно з УКТ ЗЕД), у разі підтвердження її складу органами, що вчиняють нотаріальні дії у країні її відкриття. Зазначене підтвердження підлягає засвідченню або легалізації у відповідній закордонній консульській установі України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (пункт 5 частини 10 статті 374);

- товари, одержані громадянами-резидентами у вигляді нагород і призів на міжнародних змаганнях, конкурсах за межами митної території України (у тому числі не більше одного товару за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тони), 8711 згідно з УКТ ЗЕД), за умови документального підтвердження факту нагородження нотаріальними органами відповідної країни. Зазначене підтвердження підлягає засвідченню або легалізації у відповідній закордонній консульській установі України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (пункт 6 частини 10 статті 374);

- товари (включаючи транспортні засоби особистого користування), що були попередньо вивезені громадянами-резидентами за межі митної території України і зворотно ввозяться на митну територію України, за наявності відповідного підтвердження факту попереднього вивезення таких товарів (пункт 7 частини 10 статті 374).

Інших випадків звільнення від оподаткування митом при ввезенні (пересиланні) на митну територію України транспортних засобів безпосередньо громадянами не передбачено.

Колегія суддів зазначає, що стаття 23 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не свідчить про безумовне звільнення осіб, потерпілих від Чорнобильської катастрофи від сплати податків та митних платежів.

У спірному випадку норми Митного кодексу України та Податкового кодексу України є спеціальними нормами, які визначають перелік податків та зборів, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, та підстави звільнення від сплати податків, зборів та митних платежів.

Враховуючи, що чинним законодавством не передбачено звільнення від сплати митних платежів та від сплати податків при ввезенні громадянами на митну територію України транспортних засобів особистого користування, окрім випадків, визначених підпунктами б, в пункту 3 та пунктами 5-7 частини 10 статті 374 МК України, доводи позивача про наявність підстав для звільнення від їх сплати є безпідставними.

Водночас норми зазначених кодексів передбачають звільнення від оподаткування автомобілів, визнаних гуманітарною допомогою. Однак доказів того, що автомобіль, який позивач має намір розмитнити, відноситься до гуманітарної допомоги, відсутній.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд, зокрема, у постановах від 23 вересня 2021 року по справі №2240/3024/18 та від 29 листопада 2021 року по справі № 200/12279/20-а зазначив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають унаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи позивач просить надати дозвіл на розмитнення автомобіля без сплати податків і митних платежів, який ним ще не ввезений. Судом першої інстанції вірно зазначено, що кожна особа (позивач) має право звернутися за захистом свого порушеного права, порушення якого допущено особою, до якої заявлено позов. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Однак, гіпотетичний інтерес не охоплюється судовим захистом. Наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення названого адміністративного позову.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у справі №500/5555/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді І. М. Обрізко
Р. В. Кухтей
Повне судове рішення складено 02 лютого 2022 року