Справа № 520/14945/21
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 р.Справа № 520/14945/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2021, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., м. Харків по справі № 520/14945/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області
про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Харківській області від 21.07.2021р. №Ф-2533-23.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані зокрема тим, що оскаржене рішення протиправно було винесено контролюючим органом відносно громадянина, котрий досяг пенсійного віку, отримує пенсію, є платником податків і зборів на загальних засадах, а отже не має обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надав заяву про розгляд справи без його присутності.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 07.02.1996р. отримує пенсію за вислугою років у порядку закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», що підтверджується копією виданого Харківським обласним військовим комісаріатом посвідчення серії НОМЕР_1 .

З 07.08.2002р. позивач набув правового статусу фізичної особи-підприємця, з 19.08.2002р. знаходиться на обліку в органах системи ДПС України у якості платника податків та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (далі за текстом - ЄСВ).

Згідно з відомостями особового рахунку заявника як платника ЄСВ - підприємця станом на 31.12.2012р. обліковувалась недоїмка з основного платежу у сумі 2 388,06грн., яка 21.10.2013р. була збільшена до 3 582,09грн.

Згідно з відомостями особового рахунку заявника як платника ЄСВ - підприємця станом на 31.12.2013р. обліковувалась недоїмка з основного платежу у сумі 3 582,09грн.

Згідно з відомостями особового рахунку заявника як платника ЄСВ - підприємця станом на 31.12.2014р. обліковувалась недоїмка з основного платежу у сумі 3 582,09грн., яка 10.02.2015р. була збільшена до 4 901,20грн.

Згідно з відомостями особового рахунку заявника як платника ЄСВ-підприємця станом на 31.12.2015р. обліковувалась недоїмка з основного платежу у сумі 4 901,20грн., яка 09.02.2016р. була збільшена до 6 283,47грн.

Згідно з відомостями особового рахунку заявника як платника ЄСВ - підприємця станом на 31.12.2016р. обліковувалась недоїмка з основного платежу у сумі 6 283,47грн.

Згідно з відомостями особового рахунку заявника як платника ЄСВ - підприємця станом на 31.12.2017р. обліковувалась недоїмка з основного платежу у сумі 6 283,47грн., яка 09.02.2017р. була збільшена до 14 354,33грн.

Згідно з відомостями особового рахунку заявника як платника ЄСВ - підприємця станом на 31.12.2018р. обліковувалась недоїмка з основного платежу у сумі 7 154,40грн.

Згідно з відомостями особового рахунку заявника як платника ЄСВ - підприємця станом на 31.12.2020р. обліковувалась недоїмка з основного платежу у сумі 7 154,40грн.

11.05.2021р. ГУ ДПС у Харківській області відносно позивача винесено рішення №000/6796/2410 про застосування 1 384,79грн. штрафу та нарахування 9 570,92грн. пені.

Доказів утрати цим рішення контролюючого органу унаслідок застосування зацікавленою особою процедури адміністративного чи судового оскарження або з будь-яких інших причин матеріали справи не містять.

Згідно з відомостями особового рахунку заявника як платника ЄСВ - підприємця станом на 30.06.2021р. обліковувалась недоїмка з ЄСВ у загальному розмірі 18 110,11грн. (основний платіж 7 154,40грн., штраф 1 384,79грн., пеня 9 570,92грн.).

Окрім того, згідно з відомостями особового рахунку заявника як платника ЄСВ, нарахованого на заробітну плату, винагороду за ЦПХ станом на 31.12.2014р. обліковувалась недоїмка з ЄСВ у загальному розмірі 211,31грн., яка станом на 30.11.2015р. збільшилась до 3 843,54грн.

21.07.2021р. контролюючим органом без попереднього проведення будь-якої перевірки та без попереднього складання будь-якого письмового документу із посиланням на ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" відносно заявника було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску (далі за текстом - ЄСВ) №Ф-2533-23, якою визначено недоїмку з ЄСВ у розмірі 21 953,65 грн.

Усі зазначені вище платежі увійшли до структури вимоги від 21.07.2021р. №Ф-2533-23 у якості виокремлених складових, а саме: борг/недоїмка заявника у якості платника ЄСВ-підприємця склала - 18 110,11грн. (основний платіж 7 154,40грн., штраф 1 384,79грн., пеня 9 570,92грн.), а борг/недоїмка заявника як платника ЄСВ, нарахованого на заробітну плату, винагороду за ЦПХ склала 3 843,54грн.

Не погодившись із вказаним рішенням (вимогою) контролюючого органу, позивач оскаржив його до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , віку у 60 років досяг - 21.04.2016, станом на 21.04.2016р. не отримував пенсію за віком, а тому не має підстав для звільнення від виконання минулих зобов`язань з оплати ЄСВ.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Виключно законами України встановлюються, зокрема, податки і збори (п.1. ч. 2 ст. 92 Конституції України).

Так, Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку (далі за текстом - Закон України №2464-VI).

За визначенням п.2 ч.1 ст.1 Закону України №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Закон України №2464-VI набув чинності з 01.01.2011р. і у п.п.4 ч.1 ст.4 визначав, що платниками ЄСВ є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ч.4 ст.4 Закону України №2464-VI у редакції Закону України від 07.07.2011р. №3609-VI, Закону України від 06.12.2016р. №1774-VIII, Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII, Закону України від 13.05.2020р. №592-IX особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, звільняються від сплати ЄСВ за себе особисто особи з кола платників ЄСВ у разі: 1) отримання пенсії за віком; 2) отримання пенсії за вислугу років; 3) набуття статусу осіб з інвалідністю; 4) досягнення віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та отримання відповідно до закону пенсії або соціальну допомогу.

Проте, підстава для звільнення виконання обов`язку з оплати ЄСВ за ознакою отримання пенсії за вислугу років була запроваджена приписами Закону України від 13.05.2020р. №592-IX лише з 01.01.2021р.

Отже, до указаної календарної дати особи з кола платників ЄСВ - пенсіонери за вислугою років не звільнялись від оплати ЄСВ і тому повинні виконати минулі обов`язки за загальною процедурою.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно такої підстави для звільнення від оплати ЄСВ як отримання пенсії за віком з наступних підстав.

Початково ч.4 ст.4 Закону України №2464-VI у редакції Закону України від 07.07.2011р. №3609-VI виглядала наступним чином: "4. Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу".

Законом України від 06.12.2016р. №1774-VIII із тексту ч.4 ст.4 Закону України №2464-VI у редакції Закону України від 07.07.2011р. №3609-VI була виключена така кваліфікаційна ознака як - "які обрали спрощену систему оподаткування".

Законом України від 03.10.2017р. №2148-VIII ч.4 ст.4 Закону України №2464-VI було викладено у такій редакції: "4. Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу".

Відповідно до ст.2 Закону України від 05.11.1991р. №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Тобто, у нормах Закону України від 05.11.1991р. №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" законодавець явно та очевидно розрізняв такі підстави призначення пенсії як за віком від призначення пенсії за вислугу років.

При цьому, згідно з ст.12 Закону України від 05.11.1991р. №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Частиною ч.1 ст.9 Закону України від 09.07.2003р. № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Судова колегія зазначає, що позивачу пенсія була призначена не у порядку Закону України від 05.11.1991р. №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" і не у порядку Закону України від 09.07.2003р. № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а у порядку Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", і не за віком, а за вислугою років.

Тому суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про те, що з підстави отримання пенсії за вислугу років позивач звільняється від виконання обов`язку з оплати ЄСВ лише з 01.01.2021р.

У той же час, слід відзначити, що спірні правовідносини склались до указаної календарної дати та стосуються виконання зобов`язань платника ЄСВ станом на 09.02.2017р. (коли сума недоїмки з ЄСВ досягла розміру 14 354,33грн. і до 31.12.2018р., коли за заявником обліковувалась недоїмка з основного платежу у сумі 7 154,40грн.), а також станом 31.12.2014р. (коли сума недоїмки як на платника ЄСВ, нарахованого на заробітну плату, винагороду за ЦПХ досягла показника у 3 843,54грн.).

Положеннями ст.26 Закону України від 09.07.2003р. № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Починаючи з 1 січня 2028 року, у разі наявності 40 і більше календарних років страхового стажу, пенсія за віком призначається незалежно від віку.

Матеріали справи свідчать, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , віку у 60 років досяг 21.04.2016р., станом на 21.04.2016р. не отримував пенсії за віком, а тому не має підстав для звільнення від виконання минулих зобов`язань з оплати ЄСВ.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону України №2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно із змінами, внесеними Законом України від 03.10.2017р. №2148-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій (далі за текстом - Закон №2148) до Закону України №2464-VI, з 01.01.2018р. у разі якщо ФОП, які застосовують загальну систему оподаткування, не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування ЄВ, встановленої Законом №2464.

При цьому сума ЄCВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI у редакції Закону №2148).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз викладених вище норм права свідчить про те, що необхідною умовою для сплати ЄСВ за загальним правилом є отримання доходу.

Однак, за спеціальним правилом у разі відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу (тобто у разі відсутності доходу), законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, у розмірі, не меншому від мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального платежу з ЄСВ та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020р. у справі №260/81/19, у силу якого зареєстровані після 01.07.2004р. фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування повинні сплачувати ЄСВ у порядку Закону №2464-VI у редакції Закону №2148 безвідносно до події отримання доходу та безвідносно до події проведення перевірки, складання акту перевірки чи будь-яких інших письмових документів.

Водночас, матеріали справи не містять доказів звільнення заявника від сплати ЄСВ до 01.01.2017 року.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги акцентує увагу на тому, що апелянтом ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не надано жодних доказів, які б свідчили про своєчасну сплату внесків з ЄСВ, або відсутності обов`язку щодо сплати вказаного внеску.

Отже, враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачем вчинено необхідні дії для повного та своєчасного виконання свого обов`язку в межах спірних правовідносин, суд першої інстанції вірно погодився з правомірністю вимоги про сплату боргу від 21.07.2021 № Ф-2533-23.

Колегія суддів зазначає, що позивачем в апеляційній скарзі не спростовано жодними доводами та доказами, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, факт дотримання вимог законодавства України при сплаті ЄСВ, а відтак підстав для задоволення позовних вимог колегією суддів також не встановлено.

Крім того, апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у позовній заяві, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.

Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 року по справі №520/14945/21 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 по справі № 520/14945/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 14.02.2022 року