Справа № 380/1539/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 380/1539/21 пров. № А/857/18389/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Шевчук С.М., Обрізка І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року (ухвалене головуючою-суддею Сидор Н.Т. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (далі в/ч НОМЕР_2 , відповідач) щодо неналежного нарахування, а отже й виплати йому в неналежному розмірі індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2013 по 14.03.2019, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення із застосування базового місяця (як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення) січня 2008 року, за період з 01.01.2013 по 14.03.2019 з урахування виплачених сум індексації грошового забезпечення за вказаний період, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб (далі - ПДФО) відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (далі Порядок №44) та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому втрату частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2013 року по день фактичної виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 (далі Закон №2050-ІІІ) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 (далі Порядок №159).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.08.2021 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_2 щодо нарахування та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 14.03.2019 у неповному обсязі, зобов`язано в/ч НОМЕР_2 здійснити перерахунок ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 30.09.2014 та з 01.06.2015 по 14.03.2019, з урахуванням правової оцінки суду та здійснити виплату з одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку №44, з урахуванням виплачених сум та зобов`язано відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по день фактичної виплати, відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, 7 прикордонний Карпатського загону Західного регіонального управління (в/ч НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що будь-яких спорів щодо розміру сум, належних до виплати при звільненні, між позивачем та відповідачем на день виключення зі списків особового складу в/ч не було. При цьому, скаржник стверджує, що з позивачем були проведені відповідні розрахунки, а питання щодо виплати належних сум під час проходження служби виникло лише після звільнення.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що згідно Витягу з наказу начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України №74-ос від 14.03.2019 (по особовому складу) підполковника ОСОБА_1 , начальника групи реєстраційної та паспортної роботи відділу прикордонного контролю штабу, звільненого у запас, з 15.03.2019 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Згідно довідок про нараховане грошове забезпечення, складові та види сум грошового забезпечення позивачу нараховувалась індексація грошового забезпечення з червня 2014 року по вересень 2014 року, з листопада 2015 року по грудень 2015 року та з грудня 2018 року по березень 2019 року. При цьому «базовими» місяцями визначено : квітень 2012 року, листопад 2014 року, червень 2015 року, квітень 2017 року, березень 2018 року.

Як вбачається з карток грошового забезпечення, у період з жовтня 2014 року по травень 2015 року позивач не перебував на грошовому забезпечення в ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_2 ).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невірного нарахування індексації грошового забезпечення за спірний період, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно довідок про нараховане грошове забезпечення, складові та види сум грошового забезпечення позивачу нараховувалась індексація грошового забезпечення з червня 2014 року по вересень 2014 року, з листопада 2015 року по грудень 2015 року та з грудня 2018 року по березень 2019 року, а тому, враховуючи не нарахування індексації грошового забезпечення в решті спірного періоду за відсутності на те обґрунтованих підстав, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у цілому у період 01.01.2013 по 14.03.2019 індексація грошового забезпечення нарахована та виплачена позивачу не у повному обсязі. Крім того, за встановлених обставин, враховуючи відомості, які містяться у картках грошового забезпечення, позивач у період з жовтня 2014 року по травень 2015 року не перебував на грошовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ), у цьому випадку порушені права позивача підлягають захисту у спосіб зобов`язання відповідача здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2013 по 30.09.2014 та з 01.06.2015 по 14.03.2019, з урахуванням правової оцінки суду та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум. Також, суд першої інстанції погодився з доводами позивача, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення слід проводити з урахуванням п.2 Порядку №44.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Враховуючи вимоги ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Держава забезпечує соціальний захист громадян, які знаходяться на службі в Збройних Силах України і інших військових формуваннях, а також членів їх сімей (ч.5 ст.17 Конституції України).

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно частин 2, 3 статті 9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 30.09.2014 та з 01.06.2015 по 14.03.2019, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Згідно дефініції, наведеної у статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-XII від 03.07.1991 (далі - Закон №1282-XII), індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст.2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Частиною першою статті 4 Закону №1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно ч.1 ст.5 Закону №1282-XII, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (ч.2 ст.5 Закону №1282-XII).

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону №1282-XII, проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок №1078).

Відповідно до п.1-1 Порядку №1078, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №491-IV від 06.02.2003.

Згідно п.2 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до п.4 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Аналізуючи наведені вище правові норми, можна дійти висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Судом встановлено, що відповідач не здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивача за період з червня 2014 року по вересень 2014 року, з листопада 2015 року по грудень 2015 року та з грудня 2018 року по березень 2019 року. При цьому «базовими» місяцями визначено : квітень 2012 року, листопад 2014 року, червень 2015 року, квітень 2017 року, березень 2018 року.

Надаючи оцінку доводам скаржника про те, що у Мостиського прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) у спірні періоди були відсутні кошти для виплати індексації грошового забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.12.2018 по справі №825/874/17, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Крім того, відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції, а також зазначив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, а тому доводи відповідача у цій частині є необґрунтованими.

Зважаючи на те, що в/ч 2144 є правонаступником Мостиського прикордонного загону (в/ч НОМЕР_1 ), який взяв на себе зобов`язання щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 30.09.2014 та з 01.06.2015 по 14.03.2019, доводи відповідача про відсутність обов`язку щодо виплати індексації позивачу за вказаний період є необґрунтованими та безпідставними.

Серед іншого, скаржник вказує на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, однак такі доводи відповідача відхиляються з урахуванням того, що в аспекті спірних правовідносин поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовця охоплюється застосованим в частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з вимогами, які стосуються виплати грошового забезпечення, у тому числі індексації грошового забезпечення, не обмежується будь-яким строком.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2019 по справі №804/496/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 по справі №360/3359/19.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом №2050-ІІІ та Порядком №159.

Відповідно до ст.1 Закону №2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону №2050-ІІІ передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно ст.3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до ст.4 Закону №2050-ІІІ, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно п.1, 2 Порядку №159, його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Пункт 3 Порядку №159 передбачає, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, як, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Відповідно до п.4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Згідно п.5 Порядку №159, сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Зміст та правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159, дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.02.2018 по справі №336/4675/17, від 21.06.2018 по справі №523/1124/17, від 03.07.2018 по справі №521/940/17, від 10.04.2019 по справі №686/13725/17, від 15.10.2020 по справі №240/11882/19, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

З урахуванням встановлення факту невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по день фактичної виплати, останній має право на компенсацію втрати частини грошового забезпечення, у зв`язку з порушенням строків його виплати.

Колегія суддів відхиляє решту доводів скаржника, які наведені в апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління (військової частини НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року по справі №380/1539/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. М. Шевчук
І. М. Обрізко