Справа № 460/2833/21
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 460/2833/21 пров. № А/857/22534/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Качмара В.Я., Затолочного В.С.,

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року про повернення позовної заяви (суддя першої інстанції Гудима Н.С., м. Рівне),

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Рівненській області про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2020 по 26.02.2021 та зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період в сумі 42766,08 грн.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення із зазначенням підстав для його поновлення, а також доказів поважності причин його пропуску.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року позовну заяву і додані до неї документи повернуто позивачу.

Із такою ухвалою не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. Просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що за рекомендацією сімейного лікаря він з 25 березня 2021 року перебував на самоізоляції після постійного безпосереднього спілкування з громадянином ОСОБА_2 , який є його товаришем. Крім того, ще 24 березня 2021 року звернувся за допомогою в Рівненській військовий шпиталь, де як учасник АТО перебуває на обліку. Прогресуюча хвороба унеможливила його вихід з місця проживання. Після закінчення перебування на самоізоляції та амбулаторному лікуванні він звернувся за правовою допомогою до адвоката з приводу складання позовної заяви щодо виплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Як наслідок, після закінчення лікування 07 квітня 2021 року він звернувся до суду з даним позовом. Позивач вважає, що ним наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку їх оскарження. Вказані ним обставини мали об`єктивний характер та позбавили його можливості звернутися до суду із даним позовом у встановлені процесуальним законом строки.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду та просив залишити її без змін.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Так, позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на вказану ним адресу, яка отримана 24.01.2021, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Управління Служби безпеки України в Рівненській області було належним чином повідомлене про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на вказану ним адресу, яка отримана 24.01.2021, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, виходив з того, що рішення суду, яким підтверджено право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 28.02.2018 в належному розмірі, набрало законної сили 27.01.2021. Виплата відповідачем індексації грошового забезпечення на виконання вказаного рішення суду здійснено позивачу 26.02.2021. Отже, позивачу було достеменно відомо про отримання ним 26.02.2021 коштів на виконання судового рішення, відтак отримання ним листа у відповідь на його звернення не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду. Позивач звернувся до суду з даним позовом лише 07.04.2021, тобто поза межами місячного строку звернення до суду, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України. При цьому жодних доказів існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом, позивачем у позовній заяві і заяві про поновлення строку звернення не зазначено та до матеріалів позову не долучено.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Встановлено, що позовні вимоги позивача стосуються виплати середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні, тобто позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, які пов`язані зі звільненням з публічної служби.

Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст.122 КАС України, тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах положення ч.1 ст.233 КЗпП України.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 по справі №240/532/20, у якій судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Отже, чинним законодавством встановлено місячний строк звернення до суду з позовом про вирішення публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Також колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Встановлено, що 07.05.2020 позивач звільнився з військової служби, а в липні 2020 року йому стало відомо про те, що за час служби індексація його грошового забезпечення нараховувалася відповідачем в меншому розмірі, аніж визначено законом, у зв`язку з чим він звернувся з позовом до суду. 05.10.2020 Рівненським окружним адміністративним судом прийнято рішення у справі №460/5073/20, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Відтак, на думку позивача, при звільненні з військової служби відповідачем не здійснено виплату всіх належних йому виплат, а отже є підстави для стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки такого розрахунку.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі №460/5073/20 , яким підтверджено право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 28.02.2018 в належному розмірі, набрало законної сили 27.01.2021.

Виплата відповідачем індексації грошового забезпечення на виконання вказаного рішення суду здійснено позивачу 26.02.2021, що підтверджено копією банківської виписки по рахунку позивача.

Отже, позивачу було достеменно відомо про отримання ним 26.02.2021 коштів на виконання судового рішення

При цьому позивачем не заперечується отримання ним 26.02.2021 коштів на виконання вказаного вище судового рішення.

Таким чином, отримання позивачем листа у відповідь на його звернення не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Із матеріалів справи видно, що позивач звернувся до суду з даним позовом лише 07.04.2021, що ним не заперечується.

Отже, ОСОБА_1 звернувся до суду з таким позовом поза межами місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст. 122 КАС України.

Разом з тим, твердження позивача, що з метою досудового врегулювання спору, 01.03.2021 він звернувся до відповідача з відповідною заявою про нарахування йому середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні і лише після отримання відповіді на неї йому стало відомо про порушення його прав, судом оцінюються критично та до уваги не беруться, позаяк у вказаній категорії справ законом не передбачено ні можливості досудового порядку вирішення спору, ні обов`язковості такого досудового порядку вирішення спору, у зв`язку з чим підстави для застосування в даному випадку положень ч.4 ст. 122 КАС України, якою встановлено 3-місячний строк для звернення до суду після завершення процедури досудового врегулювання спору, у суду відсутні.

Натомість імперативною нормою ч.5 ст.122 КАС України встановлено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, в тому числі щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні. Відтак, позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду з даним позовом у місячний строк та одночасно звернутися до відповідача з відповідною заявою про нарахування середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Також судом першої інстанції правильно відхилено аргументи позивача щодо незастосування строків звернення до суду на період дії карантину суд як недоречні та безпідставні, оскільки на час запровадження карантинних заходів на території України Рівненський окружний адміністративний суд не припиняв ні своєї роботи, ні прийому документів від сторін. Позивач мав можливість звернутися до суду з даним позовом як безпосередньо до суду (що ним зроблено 07.04.2021), так і направивши позов поштою або через систему Електронного суду. Більше того, як свідчать долучені позивачем до позову матеріали, останній в період дії карантину звертався до Рівненського окружного адміністративного суду з позовною заявою, за наслідками розгляду якої судом прийнято рішення від 05.10.2020 у справі №460/5073/20 щодо нарахування і виплати індексації його грошового забезпечення.

Наведені апелянтом обґрунтування з приводу перебування його на самоізоляції (у зв`язку з виявленням коронавірусної інфекції у громадянина ОСОБА_2 , який є його товаришем), а також його звернення 24 березня 2021 року за допомогою в Рівненській військовий шпиталь та його перебування на амбулаторному лікуванні, у зв`язку з прогресуючою хворобою, в межах спірних правовідносин не є підставою для скасування ухвали суду від 07.06.2021, оскільки ці обставини не вказувалися позивачем у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, та як наслідок, судом першої інстанції не були і не могли бути досліджені, з наданням відповідної оцінки, а після залишення позовної заяви без руху позивачем зазначені обставини суду першої інстанції також не повідомлялися.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи скаржника стосовно його перебування на самоізоляції у зв`язку з виявленням коронавірусної інфекції у його товариша, оскільки матеріали справи не підтверджують факт спільного проживання вказаних осіб чи постійного безпосереднього спілкування.

Щодо покликань позивача, як на підставу на поновлення строку звернення до суду, на його перебування на амбулаторному лікуванні, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до офіційного визначення амбулаторне лікування - організація медичної допомоги в медичному закладі хворим, що приходять у медичний заклад.

Амбулаторне лікування - лікування, проведене на дому або при відвідуванні самими хворими лікувального закладу (на відміну від стаціонарного лікування, здійснюваного з поміщенням пацієнта в лікарню).

Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2019 року у справі №120/4137/18-а зазначив, що перебування особи на амбулаторному лікуванні, на відміну від стаціонарного, не позбавляє можливості такої особи реалізувати своє право на захист порушених прав, як самому, так і через представника.

Крім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропущення ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду із цим позовом, а також позивачем не вказано і не підтверджено відповідними доказами про існування об`єктивно непереборних обставин, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Враховуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставин справи, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржена ухвала суду винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому немає підстав для її скасування.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст. 243, 308, 310, 312, 315, 316, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року про повернення позовної заяви без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Качмар
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 07.02.2022