Справа № 260/1730/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 рокуЛьвівСправа № 260/1730/21 пров. № А/857/22434/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Кухтея Р.П.,

за участі секретаря судового засідання Гром І.І.,

позивач: не з`явився

представник відповідача: не з`явився

представник третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 260/1730/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ставненська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області про визнання дії та бездіяльності протиправними,

суддя в 1-й інстанції Маєцька Н.Д.,

час ухвалення рішення 10 год. 01 хв,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 27.09.2021,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (надалі також ГУДержгеокадастру у Закарпатській області, відповідач) та просила:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області № 664 від 13.04.2021 року; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повторно розглянути клопотання позивача від 14.03.2021 року із урахуванням вимог чинного земельного законодавства з можливістю надати дозвіл на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,87 га для ведення особистого селянського господарства на ім`я позивача (код цільового призначення згідно з класифікацією видів цільового призначення земель - 01.03) із земель, що розташовані за межами населеного пункту на території Тихівської сільської ради, Великоберезнянського району (Ужгородського району), Закарпатської області;

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області № 665 від 13.04.2021 року; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повторно розглянути клопотання позивача від 14.03.2021 із урахуванням вимог чинного земельного законодавства з можливістю надати дозвіл на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на ім`я позивача (код цільового призначення згідно з класифікацією видів цільового призначення земель - 01.03) із земель, що розташовані за межами населеного пункту на території Тихівської сільської ради, Великоберезнянського району (Ужгородського району), Закарпатської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач наказом від 13 квітня 2021 року №664 відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки частина вказаних у клопотанні земель не відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності, а наказом від 13 квітня 2021 року № 665 відмовив позивачу у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою, у зв`язку з належністю вказаних у клопотанні земель до земель колективного сільськогосподарського підприємства «Полонина» згідно з державним актом на право колективної власності.

Позивач вважає, що відповідач під час прийняття оскаржуваних наказів порушив вимоги Земельного кодексу України, оскільки відповідачем не надано жодних доказів, що вказані земельні ділянкі, згідно графічного матеріалу, якимось чином суперечать вимогам ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. У зв`язку з чим стверджує, що вищевказані накази про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є неправомірними, у таких не наведено належних мотивів та причин відмови.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 13 квітня 2021 року № 664 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою».

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, повторно з урахуванням висновків суду, розглянути заяву ОСОБА_1 від 14 березня 2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 1,87 га для ведення особистого селянського господарства, із земель, що розташовані за межами населеного пункту на території Тихівської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, та прийняти, відповідно до вимог Земельного кодексу України рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або про відмову у наданні такого дозволу.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 13 квітня 2021 року № 665 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою».

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, повторно з урахуванням висновків суду, розглянути заяву ОСОБА_1 від 14 березня 2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, із земель, що розташовані за межами населеного пункту на території Тихівської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, та прийняти, відповідно до вимог Земельного кодексу України рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або про відмову у наданні такого дозволу.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816,00 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує на те, що правові підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зазначені в наказах. Зокрема, ураховуючи інформацію Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, земельні ділянки, які запропоновані для відведення, належать до категорії земель сільськогосподарського та лісогосподарського призначення, форма власності комунальна та привтна, частина земельної ділянки відноситься до земель колективної власності, які підлягали розпаюванню, не відповідає відповідності бажаного місця розсташування земельної ділянки схемі землеустрою, проектам землеустрою.

Відтак, апелянт вказує про те, що надавши позивачу земельну ділянку із земель лісогосподарського призначення, Головне управління порушило б приписи чинного законодавства та вийшло б за межі своїх повноважень, оскільки Головне управління є розпорядником земель державної власності сільськогосподарського призначення, а земельні ділянки, щодо яких мала намір отримати дозвіл на відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 відносяться до земель лісогосподарського призначення та земель колективної власності, які підлягали розпаюванню та є землями комунальної форми власності.

Апелянт вважає, що Головне управління діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позиція Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області є законною та такою, що відповідає вимогам земельного законодавства, оскільки місце розташування земельної ділянки, яку Позивач бажає отримати у власність для ведення особистого селянського господарства, не відповідає вимогам чинного законодавства та нормативно-правових актів України.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 14.03.2021 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області із клопотанням, в якому просила надати їй дозвіл на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,0 га, із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності (землі запасу), яка розташована за межами населеного пункту на території Тихівської сільської ради Великоберезнянського (Ужгородського) району Закарпатської області.

До заяви позивачем було подано: копію паспорту та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, викопіювання із публічної кадастрової карти (картографічний матеріал), на якому вказано місце розташування бажаної земельної ділянки та її площа.

Також, 14.03.2021 позивач звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області із клопотанням, у якому просила надати їй дозвіл на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства (код бажаного цільового призначення згідно класифікації видів цільового призначення земель секція А, код: 01.03) загальною площею 2,0 га, із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності (землі запасу), яка розташована за межами населеного пункту на території Тихівської сільської ради Великоберезнянського (Ужгородського) району Закарпатської області.

До заяви позивачем було подано: копію паспорту та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, викопіювання із публічної кадастрової карти (картографічний матеріал), на якому вказано місце розташування бажаної земельної ділянки та її площа.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою» від 13 квітня 2021 року № 664 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,87 га для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно з класифікацією видів цільового призначення земель 01.03) із земель, що розташовані за межами населеного пункту на території Тихівської сільської ради Великоберезнянського (Ужгородського) району Закарпатської області, у зв`язку з тим, що частина вказаних у клопотанні земель не відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою» від 13 квітня 2021 року № 665 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно з класифікацією видів цільового призначення земель 01.03) із земель, що розташовані за межами населеного пункту на території Тихівської сільської ради Великоберезнянського (Ужгородського) району Закарпатської області, у зв`язку з належністю вказаних у клопотанні земель до земель колективного сільськогосподарського підприємства «Полонина» згідно з державним актом на право колективної власності на землю серія ЗК 002-00014.

Вважаючи прийняті відповідачем накази протиправними, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що вказана позивачем у клопотанні земельна ділянка не відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності та на підтвердження належності земельної ділянки, яку позивач має намір отримати у власність до земель колективного сільськогосподарського підприємства «Полонина». Крім того, суд зазначив, що відповідач, в оскаржених наказах не зазначає про невідповідність місця розташування земельних ділянок, що плануються до відведення, вимогам законів, прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, чи генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку. Суд дійшов висновку, що підстав відмови, які передбачені ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідачем не доведено, а тому вважав за необхідне зобов`язати відповідача розглянути заяви ОСОБА_1 від 14 березня 2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель, що розташовані за межами населеного пункту на території Тихівської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, та прийняти, відповідно до вимог Земельного кодексу України рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або про відмову у наданні такого дозволу.

Враховуючи викладені вище висновки суду першої інстанції, колегія суддів з такими не погоджується, вважає їх помилковими та зазначає наступне .

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 4 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного наказу, завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина 4 статті 116 ЗК України).

Пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі не більше 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 6 статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідно до частини 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що такими встановленні підстави, порядок та строки передачі земельної ділянки у власність громадян. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність. За результатами розгляду поданих заяв визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень - надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову. При цьому, встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказаний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність розширеному тлумаченню не підлягає.

Водночас, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року (справа № 545/808/17), від 20 вересня 2018 року (справа 804/5597/15), від 23 листопада 2018 року (справа 296/10121/17), від 26 лютого 2019 року (справа №802/721/18-а), від 05 березня 2019 року (справа №2040/6320/18).

Надання/відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.

В межах спору, що виник між сторонами у цій справі, оцінка судом надається підставам відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою.

Невідповідність місця розташування земельної ділянки має бути пояснена вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанова від 24 січня 2019 року (у справі №806/2981/17), від 24 січня 2019 року (у справі №806/2978/17), від 29.04.2020 (у справі № 820/4932/18).

Як зазначено у наказі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 13.04.2021 №664, підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою стало те, що частина вказаних у клопотанні земель не відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності. Згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 13.04.2021 №665, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою у зв`язку з належністю вказаних у клопотанні земель до земель колективного сільськогосподарського підприємства «Полонина» згідно з державним актом на право колективної власності на землю серія ЗК 002-00014.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, надавши графічні матеріали, зазначила межі бажаної земельної ділянки.

У зв`язку із поданими позивачкою заявами, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області звернулося до Відділу у Великоберезнянському районі Головного управління Держгеокдастру у Закарпатській області, в якому просило надати наявні відомості з Державного земельного кадастру, а також викопіювання з індексної кадастрової карти (плану), на якій орієнтовно відображено запитувані позивачем земельні ділянки. Також просило надати інформацію про вид угідь, відповідно до статистичної звітності про наявність земель та розподіл за їх власниками земель, землекористувачами, зазначити чи не відносяться земельні ділянки до земель товарного сільськогосподарського виробництва чи не про інвентаризовані земельні ділянки за державні кошт, чи включені до переліку земель сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на торги.

Листом № 194/404-21-0.18 від 29 березня 2021 року відділом у Великоберезнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області надано інформацію, що земельна ділянка, яка визначена до відведення у власність позивачу для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Ставненської територіальної громади (контур 595,670 сіножаті, 593, 568 - чагарники) вид угідь пасовища, сіножаті, чагарники відноситься до категорії земель сільськогосподарського та лісогосподарського призначення, форма власності комунальна та приватна, шифр агровиробничої групи ґрунтів 191е бурі гірсько-лісові і дерново-буроземні середньо глибокі важко суглинкові ґрунти та їх опідзолені відміни прохолодного поясу (від 500 до 800 мін. р.м.), частина земельної ділянки відноситься до земель колективної власності, які підлягали розпаюванню, не відповідає відповідності бажаного місця розташування земельної ділянки схеми землеустрою і техніко-економічних обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому порядку, бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає містобудівний документації.

Крім того, листом № 195/404-21-0.18 відділом у Великоберезнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області надано інформацію що земельна ділянка, яка визначена до відведення у власність позивачу для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Ставненської територіальної громади (контур 600-пасовища, 592 сіножаті, 590 чагарники) вид угідь пасовища, сіножаті, чагарники, відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, форма власності державна, шифр агровиробничої групи ґрунтів 191 е бурі гірсько-лісові і дерново-буроземні середньо глибокі вазко суглинкові грунти та їх опідзолені відміни прохолодного поясу (від 500 до 800 мін. р.м.), місце розташування земельної ділянки не відповідає відповідності бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому порядку, бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає містобудівній документації. Також у вказаному листі, зазначено, що бажана земельна ділянка знаходиться в охоронній зоні свердловини.

У той же час, слід взяти до уваги, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Земельного кодексу України, до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Згідно з п. «е» ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, однією з категорій земель України за основним цільовим призначенням є землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Земельного кодексу України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Згідно з п. «г» ч. 4 ст. 83, п. «ґ» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, до земель комунальної та державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Як визначено ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до ч. 7 цієї ж статті, зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, слід підсумувати, що громадяни України не мають право набувати у власність земельні ділянки лісогосподарського призначення в порядку безоплатної приватизації, а зміна цільового призначення такої категорії земель провадиться винятково за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Держземагентства України від 18.05.2010 № 376, межа земельної ділянки це сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки.

Бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами зазначається заявником на фрагментах планово-картографічних матеріалів, які надають можливість правильно визначити місце розташування земельної ділянки, на яку претендує особа, яка звернулась з клопотанням з метою безоплатного отримання земельної ділянки у власність.

Тобто, графічні матеріали, які додаються до клопотання, повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та, у передбачених земельним законодавством випадках, надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

Стаття 118 ЗК України не містить будь-яких особливих вимог до графічних матеріалів, крім зазначення бажаного місця розташування земельної ділянки.

З графічних матеріалів, які містяться в матеріалах справи можливо достовірно встановити бажане місце розташування земельної ділянки, тобто графічні матеріали дозволяють ідентифікувати розташування на місцевості бажаної позивачем земельної ділянки.

Також судом апеляційної інстанції надно оцінку долученим відповідачем до матеріалів справи копії витягу з проекту роздержавлення земель КСГП «Полонина» та копії державного акта на право колективної власності на землю серія ЗК 002-000014 № 1, які зокрема підтверджують факт накладання земельних ділянок, щодо яких мала намір гр. ОСОБА_1 отримати дозвіл Головного управління щодо відведення земельних ділянок у власність на земельні ділянки, які належать на праві колективної власності Колективному сільськогосподарському підприємству «Полонина» згідно державного акта ЗК- 002-000014 за № 1 зареєстрованого 04.09.1993.

Враховуючи обставини справи на наявні в матеріалах докази, слід дійти висновку, що земельні ділянки, щодо яких мала намір отримати дозвіл на відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , відносяться до земель лісогосподарського призначення та земель колективної власності, які підлягали розпаюванню та є землями комунальної форми власності.

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відмовляючи у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, відповідач діяв обґрунтовано, добросовісно та законно, оскільки в оскаржуваних наказах наведені належні мотиви та причини такої відмови.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведені обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положення ч.1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Отже, розглянувши усі подані документи і матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ч.4 ст.229, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 260/1730/21 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ставненська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області про визнання дії та бездіяльності протиправними - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Р. В. Кухтей
Повне судове рішення складено 09 лютого 2022 року