Справа № 640/2536/20
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2536/20 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Собківа Я.М.,

суддів: Глущенко Я.Б., Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення прокурора відділу роботи з кадрами Головної військової прокуратури Сергійчука С.О. від 04.11.2019 про розрахунок вислуги років військовослужбовця на пенсію капітана юстиції ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора провести належний розрахунок вислуги років військовослужбовця ОСОБА_1 та виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (повних 12 років) у сумі 386 127,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо неврахування до розрахунку вислуги років ОСОБА_1 на пенсію 11 місяців 29 днів його роботи стажистом в органах прокуратури та 01 місяць 12 днів служби з моменту проведення такого розрахунку до дня фактичного виключення зі списків особового складу Головної прокуратури Генеральної прокуратури України.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (повних 10 років), встановлену частиною другою статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

27 вересня 2021 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в органах прокуратури. Зокрема відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 21.06.2019 №455вк він був призначений на посаду прокурора спеціального відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

Наказом Міністра оборони України від 02.12.2019 №686 на підставі підпункту г (у зв`язку із скороченням штатів) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу позивача звільнено з військової служби у запас.

Наказом Генерального прокурора від 11.12.2019 №1092-вн позивача звільнено з 16.12.2019 з військової служби у запас відповідно до підпункту г (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу та виключено із списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направлено особову справу до Голосіївського районного у місті Києві військового комісаріату. Також указаним наказом зобов`язано Департамент планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести з позивачем повний розрахунок у зв`язку зі звільненням з військової служби до виключення із списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

Згідно із розрахунком вислуги років військовослужбовця на пенсію від 04.11.2019, складеного прокурором відділу роботи з кадрами Головної військової прокуратури Сергійчуком С., загальна вислуга років позивача становить 09 років 08 місяців 18 днів (повних 9 років).

При цьому з витягу наказу Генеральної прокуратури України від 29.01.2019 №71-вк вбачається, що вислуга років позивача, що дає право на виплату щомісячної надбавки за вислугу років, та пільгова вислуга років військовослужбовця Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України станом на 01.01.2019 складала 09 років 10 місяців 25 днів.

Тобто вислуга років позивача станом на 01.01.2019 була більшою, ніж станом на 04.11.2019.

Ознайомившись із розрахунком та не погоджуючись із ним, позивач звернувся до керівництва із рапортом від 05.11.2019, в якому вимагав врахувати при розрахунку періоди його перебування на посадах стажиста на вакантній посаді помічника прокурора та посаді прокурора прокуратури Нахімовського району м.Севастополя з 26.07.2011 року по 24.07.2012 року та період навчання у Військовому інституті Одеського національного політехнічного університету, навчальному закладі, після навчання у якому його присвоєно військове звання, у період з 01.02.2008 року по 31.07.2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у період з 01.09.2006 по 15.07.2011 навчався у Національному університеті Одеська юридична академія, після навчання в якій здобув спеціальність Правознавство та згідно з направленням Генеральної прокуратури України №247 направлений в розпорядження прокурора міста Севастополя для роботи на прокурорсько-слідчих посадах; з 01.02.2008 по 31.07.2010 навчався (денна форма навчання) у Військовому інституті Одеського національного політехнічного університету на факультеті підготовки офіцерів запасу, по закінченню якого склав іспити по військово-обліковій спеціальності Бойове застосування аеромобільних (повітрянодесантних), штурмових, гірських і морської піхоти з`єднань, військових частин, підрозділів, військову присягу. Наказом Міністра оборони України від 10.09.2010 №942 йому присвоєно військове звання молодшого лейтенанта (запасу); з 26.07.2011 по 12.06.2012 працював стажистом на вакантній посаді помічника прокурора Нахімовського району м.Севастополя; з 12.06.2012 по 24.07.2012 працював стажистом на вакантній посаді прокурора прокуратури Нахімовського району м.Севастополя.

Крім того, під час проходження військової служби в Головній військовій прокуратурі позивач відряджався відповідно до наказів Генеральної прокуратури України від 29.01.2016 №162-в та від 08.02.2016 №288-в до м. Лисичанська Луганської області з метою проведення слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні у період з 31.01.2016 по 05.02.2016 (разом 6 днів); відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 03.03.016 №477в до м. Лисичанська та м.Сєвєродонецька Луганської області з метою проведення слідчих дій у кримінальному провадженні у період з 25.02.2016 по 02.03.2016 (разом 7 днів); відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 27.02.2018 №619в до м. Маріуполя Донецької області з метою проведення слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні у період з 27.02.2018 по 03.03.2018 (разом 5 днів); відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 02.08.2019 №2015в до Харківської та Донецької областей, а також до зони проведення ООС з метою проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні у період з 05.08.2019 по 08.02.2019 (всього 4 дні).

Листом від 12.12.2019 року №10/7-1248 вих.19 відділ кадрів Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України відмовив позивачу у перерахунку вислуги років на пенсію, стверджуючи що належним чином здійснив вищевказаний розрахунок з урахуванням роз`яснення підпункту 11 пункту 2.1 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб та абзацу 7 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей, наданого листом Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 22.11.2019 №226/5/92, відповідно до якого час виконання обов`язків на посадах стажистів в органах прокуратури не може бути зарахований до вислуги років військової служби.

Відтак, з огляду на те загальний розмір вислуги років позивача 09 років 08 місяців 18 днів (повних 9 років), а не 12 повних років, як він стверджує, відповідач при звільненні з військової служби не виплатив йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини другою статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців від 20.12.1991 №2011-XII (далі також Закон №2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частиною першої статті 15 вищевказаного Закону визначено, що пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Згідно з частиною другою статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Аналогічні норми містяться також в статті 9 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей (далі Порядок №393).

Згідно з пунктом ж частини першої статті 17 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 №2262-XII (далі також Закон №2262-XII) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах б-д статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховується час роботи в органах прокуратури осіб, які працювали на прокурорів, слідчих і перебувають на військовій службі або службі в органах і військових формуваннях Служби безпеки України, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах офіцерського та начальницького складу, в Службі судової охорони на посадах середнього і вищого складу.

Абзацом 8 пункту 1 Порядку №393 також встановлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, зокрема, особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, до вислуги років зараховується час роботи в органах прокуратури осіб, які працювали на посадах прокурорів, слідчих і перебувають на військовій службі або службі в органах внутрішніх справ, Службі безпеки, Національній поліції, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі на посадах офіцерського та начальницького складу, в Службі судової охорони на посадах середнього і вищого складу.

Однак, під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування відповідних періодів роботи до вислуги років для призначення пенсії, належить застосовувати норми законодавства, чинні на час виконання відповідної роботи чи роботи особи на відповідній посаді.

Стаття 56 Закону України Про прокуратуру в редакції, чинній станом на час призначення позивача стажистом в органах прокуратури, містить поняття прокурор, під яким слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Водночас, частиною шостою статті 50-1 Закону України Про прокуратуру в тій же ж редакції визначено, що до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, які займають особи з вищою юридичною освітою.

Станом на час призначення стажистом на вакантні посади помічника прокурора та прокурора позивач отримав вищу юридичну освіту.

За наведених обставин колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції, що до вислуги років позивача підлягає зарахуванню час його роботи стажистом на вакантних посадах помічника прокурора та прокурора, а саме 11 місяців 29 днів, тому відповідач безпідставно не врахував цей період до вислуги років позивача.

Частиною другою статті 17 Закону №2262-XII в редакції, що діяла станом на час навчання позивача у вищевказаних навчальних закладах, також передбачалося, що до вислуги років особам офіцерського складу при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби. Аналогічні норми закріплені в пункті 2 Порядку №393.

Верховний Суд України раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 10.09.2015 у справі № 21-411а14 зазначив, що додатково до вислуги років при призначенні пенсії зараховується час навчання у цивільних вищих навчальних закладах і в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання. Виходячи з синтаксичної структури речення додатково до вказаної вислуги може бути зарахований час навчання в навчальних закладах, зазначених у статті 17 Закону №1060-ХІІ (Закон України Про освіту), якщо після їх закінчення присвоюється офіцерське (спеціальне) звання. Аналогічна правова позиція підтримана Верховного Суду в постанові від 10.05.2019 у справі 823/1330/16.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що загальна вислуга років позивача становить 10 років 09 місяців 29 днів, тобто 10 повних років, що дає йому право на отримання одноразової грошової допомоги, встановленої частиною другою статті 15 Закону №2011-XII, та за доцільне задовольнити вимогу позивача про зобов`язання відповідача провести належний розрахунок його вислуги років. Разом з тим підлягає частковому задоволення вимога позивача про зобов`язання виплатити йому грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (повних 12 років) у сумі 386 126 грн., а саме шляхом зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (повних 10 років).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то в цій частині таке судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судове рішення в адміністративній справі від 20.05.2013 №7 , відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Собків Я.М.

Суддя Глущенко Я.Б.

Суддя Черпіцька Л.Т.