Справа № 640/23825/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Національного антикорупційного бюро України та ОСОБА_1 на прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про визнання протиправним і скасування розпорядження в частині, визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі - Відповідач, НАБ України), в якому просила:

- визнати протиправним і скасувати розпорядження Директора Національного антикорупційного бюро України Ситника А.С. № 1251-р від 31.08.2020 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » в частині припинення державної служби ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Національного антикорупційного бюро України та зобов`язати Національне антикорупційне бюро України працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду в Національному антикорупційному бюро України, що відповідає її спеціальності, фаху і досвіду, з 11.09.2020;

- стягнути з Відповідача за рахунок бюджетних асигнувань середню заробітну плату час вимушеного прогулу, починаючи з 11.09.2020 і до моменту працевлаштування Позивача відповідачем у Національному антикорупційному бюро України у розмірі 24 691,48 гривень щомісяця, з урахуванням утриманих податків та зборів;

- стягнути з Національного антикорупційного бюро України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 1 681,60 гривень сплаченого судового збору і 6 000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині працевлаштування ОСОБА_1 в Національному антикорупційному бюро України і стягнення середньої заробітної плати за 1 місяць.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2021 позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано розпорядження Директора Національного антикорупційного бюро України Ситника А.С. № 1251-р від 31.08.2020 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » в частині припинення державної служби ОСОБА_1 з 11.09.2020.

Визнано протиправною бездіяльність Національного антикорупційного бюро України щодо працевлаштування ОСОБА_1 .

Зобов`язано Національне антикорупційне бюро України працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду в Національному антикорупційному бюро України, що відповідає її спеціальності, фаху і досвіду.

Стягнуто з Національного антикорупційного бюро України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за три місяці з дня закінчення строкового договору в розмірі 72 390,93 грн (сімдесят дві тисячі триста дев`яносто гривень 93 коп.) (без відрахування (утримання) податків та обов`язкових платежів).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Крім того, стягнуто з Національного антикорупційного бюро України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати сплаченого судового збору у розмірі 1 681,60 грн.

Стягнуто з Національного антикорупційного бюро України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 24 130,31 грн (двадцять чотири тисячі сто тридцять гривень 31 коп., без відрахування (утримання) податків та обов`язкових платежів) допущено до негайного виконання.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем всупереч положень ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України не запропоновано Позивачу жодної іншої рівнозначної посади державної служби та (або) іншої роботи, як і не вмотивовано неможливості подальшого використання ОСОБА_1 на державній службі. Крім того, суд підкреслив, що невиконання НАБ України такого обов`язку має своїм наслідком застосування до нього відповідальності у вигляді забезпечення виплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати за три місяці після закінчення строкового трудового договору, адже у межах спірних правовідносин відсутнє незаконне звільнення, що, як наслідок виключає можливість поновлення працівника на посаді і стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Присуджуючи на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному випадку часткове задоволення позовних вимог стосується лише зміни сум і періодів виплати, а відтак фактично є задоволенням позову у повному обсязі по суті спору, що з урахуванням документального підтвердження понесених витрат свідчить про наявність підстав для їх стягнення у повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що Закон України «Про державну службу» прямо пов`язує припинення державної служби із закінченням строку призначення на посаду державної служби, у той час ні цим законом, ні Кодексом законів про працю України не передбачено обов`язку вирішувати питання про працевлаштування вагітної жінки у наказі (розпорядження) про звільнення. Наголошує на неврахуванні судом, що призначення на будь-яку посаду в НАБ України можливе виключно за результатами відкритого конкурсу. Підкреслює, що у Харківському територіальному управління Національного бюро відсутні вакантні посади, а Законом України «Про державну службу» заборонено переведення в іншу місцевість державного службовця - вагітної жінки.

Наполягаючи на безпідставності присудження на користь Позивача витрат на професійну правничу допомогу, Відповідач зазначає, що справа належить до категорії незначної складності, а відтак час, витрачений на консультацію клієнта, не відповідає заявленому в описі, у той час як зміст позовної заяви свідчить, що вона відтворює норми права та положення судових рішень і не містить власного аналізу спірних правовідносин.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано справу з суду першої інстанції.

Крім того, не погоджуючись з рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить:

- скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу та ухвалити у ній нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з НАБ України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 11.09.2020 і до дня винесення рішення Окружним адміністративним судом міста Києва 12.10.2021 у розмірі 386 084,96 грн з урахуванням утриманих обов`язкових відрахувань;

- змінити рішення суду в частині задоволених позовних вимог «Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду в Національному антикорупційному бюро України, що відповідає її спеціальності, фаху і досвіду» на «Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду в Національному антикорупційному бюро України, що відповідає її спеціальності, фаху і досвіду, з 11.09.2020 року».

Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було враховано висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду в аналогічній категорії справ, за якими не допускається розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням вагітної жінки. Підкреслює, що жодним законодавчим актом не встановлено обмежень щодо періоду, протягом якого роботодавець повинен сплачувати працівникові середню заробітку плату за час вимушеного прогулу. Відтак, на переконання Апелянта, такий заробіток повинен бути стягнутий з Відповідача з 11.09.2020 по день ухвалення рішення судом першої інстанції. Окремо зауважує, що оскільки працевлаштування Позивача не було забезпечення з вини Відповідача, то працевлаштуванню ОСОБА_1 підлягає саме з 11.09.2020.

Також Позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн.

На виконання вимог ухвали справа надійшла до суду 23.11.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідача ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом правильно та з урахування позиції Великої Палати Верховного Суду застосовано до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, внаслідок чого останній дійшов до висновку, що спірне розпорядження в частині припинення державної служби, а не в частині звільнення з посади, є протиправним. Підкреслює, що обов`язок працевлаштування звільненої вагітної жінки безпосередньо закріплено у ст. 184 Кодексу законів про працю України та відповідає міжнародному законодавству і судовій практиці. З приводу посилань НАБ України на неможливість працевлаштування ОСОБА_1 зазначає, що неможливість виконання рішення суду з підстав відсутності посади не може бути підставою стверджувати про неможливість виконання законодавчо встановленого обов`язку. Окремо зауважує, що факт понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підтверджується документально, а клопотання про зменшення його розмір Відповідачем не заявлялося.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивача НАБ України просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що вимоги апеляційної скарги про стягнення середнього заробітку за період з 11.09.2020 по 12.10.2021 у розмірі 386 084,96 грн є фактичною зміною предмету і підстав позову, що унеможливлює їх розгляд судом апеляційної інстанції. Крім того, підкреслює, що ототожнення середньої заробітної плати, передбаченої ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, із середнім заробітком за час вимушеного прогулу, передбаченого ст. 235 цього Кодексу, неможливе. Окремо звертає увагу, що незазначення судом першої інстанції дати, з якої необхідно працевлаштувати Позивача, може свідчити про неповне вирішення позовних вимог судом, що не позбавляє ОСОБА_1 можливості звернутися із заявою про ухвалення додаткового судового рішення. Крім іншого, Відповідач зазначає, що справа належить до категорії незначної складності, а відтак час, витрачений на складання апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, не відповідає заявленому в описі, у той час як їх зміст свідчить, що вони відтворюють норми права та положення судових рішень і не містять власного аналізу спірних правовідносин.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, розпорядженням директора Національного антикорупційного бюро України від 08.10.2019 № 1736-р за результатами відкритого конкурсу ОСОБА_1 з 15.10.2019 призначено на посаду головного спеціаліста Харківського територіального управління Національного антикорупційного бюро України як таку, що пройшла за конкурсом з випробувальним строком три місяці, строково, на період заміщення посади, яку займає ОСОБА_3 , за якою зберігається посада державної служби у зв`язку із соціальною відпусткою, до дня її фактичного виходу на роботу (а.с. 21).

19.08.2020 Позивач повідомила начальника Відділу по роботі з персоналом Національного бюро ОСОБА_4 про своє перебування на обліку з приводу вагітності, направивши службову записку вх. №14/17025-17 із оригіналом довідки № 99 (а.с. 22, 99).

У період з 25.08.2020 по 07.09.2020 включно ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці згідно розпорядження т.в.п. директора Національного бюро Углави Г.Т. від 21.07.2020 № 1012-р (а.с. 21, зворотній бік).

У свою чергу, розпорядженням директора Національного бюро Ситника А.С. від 31.08.2020 № 1251-р «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » було припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 11.09.2020 з посади головного спеціаліста Харківського територіального управління Національного бюро у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби (ч. 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу») (а.с. 27).

Як зазначає Позивач, 08.09.2020 остання ознайомилася з листом від 31.08.2020 № 17-14-10/30713, в якому відділом по роботі з персоналом Національного бюро повідомлено ОСОБА_1 про надходження до відділу заяви ОСОБА_3 , за якою зберігається посада державної служби у зв`язку із соціальною відпусткою, про припинення такої відпустки та вихід на роботу з 14.09.2020 та попереджено про припинення державної служби та звільнення із займаної посади на підставі ч. 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» (а.с. 24-26).

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. 43 Конституції України, ст. 10 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», ст. ст. 1, 3, 5, 34, 83, 85 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон), ст. ст. 21, 23, 36, 184, 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. 27 Закону України «Про оплату праці», а також Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) і ряду правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що припинення державної служби без виконання обов`язку з працевлаштування вагітної жінки суперечить положеннями трудового законодавства та, у свою чергу, має своїм наслідком покладення на роботодавця обов`язку із виплати працівнику заробітку не більш ніж за три місяці на період працевлаштування.

З такими висновками суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 10 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» до працівників Національного бюро належать особи, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб начальницького складу, державних службовців та інших працівників, які працюють за трудовими договорами в Національному бюро.

Трудові відносини працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Національного бюро, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади спеціалістів Національного бюро відносяться до відповідних категорій посад працівників апарату міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, їх територіальних органів у порядку, встановленому законодавством.

Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

За правилами ч. 2 ст. 1 Закону державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону останній регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

При цьому, частинами 2 - 3 статті 5 Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 34 Закону строкове призначення на посаду здійснюється у разі заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби.

Приписи ч. 1 ст. 21 КЗпП України визначають трудовий договір як угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При цьому із змісту статті 23 КЗпП України випливає, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, у межах спірних правовідносин мало місце строкове призначення на посаду державної служби ОСОБА_1 на період заміщення посади, яка займає ОСОБА_3 , за якою зберігається посада державної служби у зв`язку із соціальною відпусткою, до дня її фактичного виходу на роботу.

Підстави припинення державної служби регламентовано статтею 83 Закону, пунктом 2 частини 1 якої передбачено, що державна служба припиняється є закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).

За правилами ч. 2 ст. 85 Закону державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Враховуючи, що Закон України «Про Національне антикорупційне бюро України» та Закон України «Про державну службу» не містять положень щодо гарантій вагітних жінок і одиноких, які мають дітей віком до чотирнадцяти років, то в цьому випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми КЗпП України, на чому вірно наголосив суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення вагітних жінок та одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років. Так, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 КЗпП України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 14.02.2018 у справі № 826/26336/15, від 19.09.2019 у справі №561/171/17, від 10.06.2021 у справі № 420/6432/19.

У свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 759/19440/15-ц при вирішенні питання щодо застосування положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України сформульовано такі висновки:

«Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості, а саме: звільнення, зокрема, вагітних жінок можливе на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, однак провадиться з обов`язковим працевлаштуванням вагітної, тобто власник або уповноважений ним орган зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення.

У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника на роботі немає.

Невиконання підприємством (установою, організацією), яке звільнило вагітну жінку, обов`язку по працевлаштуванню є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, виплати їй середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, а не про поновлення на попередній роботі.

За заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання підприємством (установою, організацією) зобов`язання по її працевлаштуванню.».

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Відповідачем перед звільненням не запропоновано Позивачу жодної іншої рівноцінної посади державної служби та (або) іншої роботи, навіть нижчої посади (посади державної служби), в тому числі декретної у цьому або іншому державному органі.

Поряд з цим, попри правильність указаного вище висновку, який відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції, скасовуючи спірне розпорядження у частині, а такою покладаючи на НАБ України обов`язок працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду у Національному антикорупційному бюро України, що відповідає її спеціальності, фаху і досвіду, не врахував такого.

Як вже було наголошено вище, підстави припинення державної служби чітко визначені у ст. 83 Закону, згідно п. 2 ч. 1 якої державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону). У свою чергу, в силу положень ч. 2 ст. 85 Закону державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця.

При цьому, правилами ст. 3 Закону відносини, що виникають, зокрема, із припиненням державного службовця регулюються саме Законом України «Про державну службу», а приписи ч. 3 ст. 184 КЗпП України допускають можливість звільнення вагітних жінок, однак з певними особливостями, що підтверджується й наведеною вище судовою практикою.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване розпорядження як в частині звільнення ОСОБА_1 з посади, так і в частині припинення державної служби останньої є правомірним та відповідає вимогам Закону України «Про державну службу», оскільки ні положення КЗпП України, ні норми Закону не містять обов`язку власника чи уповноваженого ним органу працевлаштувати вагітну жінку на цьому ж або іншому підприємстві (установі, організації, державному органі) саме із збереженням статусу державного службовця.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає помилковою позицію суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним і скасування розпорядження від 31.08.2020 №1251-р в частині, а також про зобов`язання НАБ України працевлаштувати ОСОБА_1 саме на посаду в НАБ України, що відповідає її спеціальності, фаху і досвіду, оскільки відповідні висновки не узгоджуються з положеннями ст. ст. 83, 85 Закону та ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а також позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №759/19440/15-ц.

Натомість у відповідній частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково шляхом покладення на НАБ України обов`язку з працевлаштування ОСОБА_1 в НАБ України або іншому державному органі, підприємстві, установі чи організації відповідно до її фаху.

При цьому колегія суддів зауважує, що посилання Позивача в апеляційній скарзі на те, що такий обов`язок з працевлаштування Відповідач повинен був виконати з 11.09.2020, є обґрунтованим, оскільки, як було зазначено вище, розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається.

Разом з тим, у наведених раніше висновках суду (з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду) було вказано й на тому, що невиконання підприємством (установою, організацією), яке звільнило вагітну жінку, обов`язку по працевлаштуванню є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, та виплати їй середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Отже, у межах спірних правовідносин відсутні підстави для покладення на Відповідача обов`язку із здійснення працевлаштування Позивача саме з 11.09.2020, оскільки внаслідок його невиконання НАБ України зобов`язано виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що, з урахуванням невиконання Відповідачем обов`язку з працевлаштування Позивача, він повинен виплатити останньому середній заробіток за три місяці з дня закінчення строкового договору у розмірі 72 390,93 грн (без відрахування (утримання) податків та обов`язкових платежів), який обчислений згідно Порядку №100 з урахуванням відомостей листа від 28.09.2020 №11-252/33928 (а.с. 32-33), і заперечень щодо правильності розрахунку складових якого під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції учасниками справи не висловлено.

З приводу аргументів Позивача про те, що у спірному випадку суд повинен був стягнути з Відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.09.2020 і до дня прийняття рішення судом першої інстанції, оскільки під вимушеним прогулом розуміється протиправна дія чи бездіяльність роботодавця, внаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові Верховного Суду від 13.10.2021 у справі № 1.380.2019.004407 підкреслено, що вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Разом з тим, указаними нормами Кодексу законів про працю України не визначено випадку можливості покладення органом, який розглядає трудовий спір, на власника або уповноваженого ним органу обов`язку з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у випадку правомірного звільнення працівника з роботи однак без дотримання обов`язкових гарантій щодо його працевлаштування. Така відповідальність власника або уповноваженого ним органу, як було підкреслено вище, визначена у ч. 3 ст. 184 КЗпП України, якою закріплено необхідність збереження за вагітною жінкою середньої заробітної плати на час працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Викладене, у свою чергу свідчить про правильність висновків суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача середньої заробітної плати поза межами тримісячного строку з дня закінчення строкового трудового договору.

Крім того, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, прийшовши до правильного висновку про допущення Відповідачем протиправною бездіяльності щодо працевлаштування Позивача, помилково не врахував спеціальний характер норм ст. ст. 83, 85 Закону щодо підстав припинення державної служби щодо положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України та невірно застосував до спірних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №759/19440/15-ц, якою вказано на обов`язку роботодавця забезпечити працевлаштування вагітної жінки на будь-якому, а не обов`язково тому, з посади на якому відбувається звільнення, підприємстві. Викладене є підставою для скасування рішення у відповідній частині із ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення недотримано норми матеріального права в частині визначення співвідношення загальних і спеціальних норм та правильності застосування норм трудового законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду підлягає скасуванню в частині, судова колегія, змінюючи розподіл судових витрат, вважає за необхідне надати також оцінку правильності висновків суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Судова колегія, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а.

Матеріали справи свідчать, що НАБ України не подавалося до суду першої інстанції клопотання про зменшення суми належної до присудження витрат на професійну правничу допомогу з підстав її несмівмірності.

Разом з тим, перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат у розрізі їх видів наданих послуг, з урахуванням доводів апеляційної скарги Відповідача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави (п. 1); складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (п. 2); представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (п. 6).

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

У матеріалах справи наявні договір про надання правничої (правової) допомоги від 21.09.2020 №1, в якому зафіксовано, що вартість послуг за договором визначається в актах наданих послуг (а.с. 34-35); акт наданих послуг від 02.10.2020, в якому зафіксовано, що загальна вартість наданих послуг складає 6 000,00 грн, до яких включається: юридичний аналіз документів, консультування клієнта (2 години вартістю 1 000,00 грн кожна); складання тексту позовної заяви та оформлення доказів до неї (4 години вартістю 1 000,00 грн кожна) (а.с. 36); квитанція від 02.10.2020 №23 про сплату коштів за вказаним договором від 21.09.2020 №1 в сумі 6 000,00 грн (а.с. 39).

Щодо обґрунтованості витрат, наведених в акті наданих послуг від 02.10.2020 (далі - Акт; а.с. 36) послуг із юридичного аналізу документів, консультування клієнта, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що складання і підготовка позовної заяви належить до такої діяльності адвоката як складання процесуальних документів, до якої входить юридичний аналіз документів, консультування клієнта із спірних питань. Отже, окреме виділення від підготовки позовної заяви таких послуг є необґрунтованим, позаяк останні є елементом підготовки позовної заяви, а тому такі витрати не можуть вважатися обґрунтованими.

У свою чергу, щодо зафіксованих в Акті послуг із складання тексту позовної заяви та оформлення доказів до неї, то судова колегія зазначає, що їх обґрунтованість підтверджується документально та за відсутності поданих до суду першої інстанції заперечень Відповідача витрати з її надання могли були бути присуджені за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, зважаючи на необґрунтованість частини заявлених до відшкодування витрат, колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу, які Позивач просив компенсувати за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача в суді першої інстанції, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог (2/3 з однієї з двох вимог немайнового характеру), складає 1 333,33 грн.

З приводу розподілу судових витрат в частині апеляційного перегляду судова колегія звертає увагу, що, як було зазначено вище, зміна розподілу судових витрат здійснюється судом апеляційної інстанції в залежності від результатів апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції з урахуванням загальних правил розподілу судових витрат, закріплених у статті 139 КАС України.

Так, підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції Позивачем надано: копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 01.11.2021 №26, в якому зафіксовано, що вартість послуг за договором складає - 3 000,00 грн за подання апеляційної скарги (3 години вартістю 1 000,00 грн кожна) та 3 000,00 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу НАБ України (3 години вартістю 1 000,00 грн кожна); акт наданих послуг від 10.11.2021, в якому зафіксовано загальну вартість наданих послуг аналогічно договору; квитанцію від 10.11.2021 №0.0..1 про сплату коштів за вказаним договором від 01.11.2021 №26 в сумі 6 000,00 грн.

Щодо витрат за подання апеляційної скарги судова колегія вважає за необхідне зазначити, що оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, то витрати за її підготовку і подання присудженню з НАБ України не підлягають.

У свою чергу, витрати Позивача з отримання послу адвоката із складання відзиву на апеляційну скаргу є обґрунтованими, стосуються предмету апеляційної скарги Відповідача, а відтак пов`язані з цією справою.

З приводу посилання НАБ України на їх неспівмірність, нерузмність, нереальність та необґрунтованість з підстав незначної складності цієї справи та відтворення у відзиві на апеляційну скаргу лише норм права та посилання на судову практику, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу свідчить про те, що у ньому викладені мотиви, що, на переконання адвоката ОСОБА_1, спростовують позицію апеляційної скарги Відповідача, вони стосуються саме апеляційної скарги, а не справи у цілому, а чинним законодавством не визначено вимог щодо змісту відзиву на апеляційну скаргу в частині способу викладу відомостей у ньому чи викладу формулювань. Отже, на переконання судової колегії, доводи НАБ України про неспівмірність, нерузмність, нереальність та необґрунтованість витрат із складання відзиву на апеляційну скаргу не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, зважаючи на відсутність правових підстав для розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу, які Позивач просив компенсувати за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача в суді апеляційної інстанції, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог (2/3 з однієї з двох вимог немайнового характеру), складає 1 000,00 грн.

Сума ж судового збору, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача з урахування задоволених позовних вимог після апеляційного перегляду судового рішення, складає 560,53 грн (1 681,60 / 2 / 3 х 2) за подання позовної заяви. За подання апеляційної скарги сплачена сума у розмірі 1 261,20 грн з 2 552,41 грн розподілу не підлягає, оскільки, як було зазначено вище, апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення. Разом з тим, оскільки позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є об`єктом справляння судового збору, а рішення суду першої інстанції оскаржувалося Позивачем лише в частині, то сплачений за подання апеляційної скарги в сумі 1 261,21 грн може бути повернутий за правилами п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року - скасувати в частині пунктів 2 і 4 резолютивної його частини, а саме:

« 2. Визнати протиправним і скасувати розпорядження Директора Національного антикорупційного бюро України Ситника А.С. № 1251-р від 31.08.2020 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » в частині припинення державної служби ОСОБА_1 з 11.09.2020.».

« 4. Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду в Національному антикорупційному бюро України, що відповідає її спеціальності, фаху і досвіду.».

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України (03035, м. Київ, вул. Василя Сурикова, 3, ) працевлаштувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в Національному антикорупційному бюро України або іншому державному органі, підприємстві, установі чи організації відповідно до її фаху.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат, зазначивши, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Національного антикорупційного бюро України (03035, м. Київ, вул. Василя Сурикова, 3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) підлягають витрати, пов`язані із сплатою судового збору в сумі 560 (п`ятсот шістдесят) гривень 53 копійки, та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 333 (дві тисячі триста тридцять три) гривні 33 копійки.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено та підписано 02 лютого 2022 року.