Справа № 240/6304/20
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/6304/20

Головуючий у 1-й інстанції: Горовенко А.В.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

08 лютого 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі ГУ ПФУ в Житомирській області), в якому просила:

-визнати протиправними дії та скасувати рішення ГУ ПФУ в Житомирській області, викладене у листі №0600-0305-8/7845 від 17 березня 2020 року про відмову у проведенні перерахунку пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури;

-зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області здійснити перерахунок та виплату пенсії з 1 січня 2020 року відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 №1789-ХІІ(у редакції від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ, чинній на час призначення пенсії), частини 20статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697,починаючи з 1 січня 2020 року, виходячи з розрахунку 90 % від суми місячної заробітної плати, зазначеної в довідці Офісу Генерального прокурора від 27 лютого 2020 року №21-171 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) для перерахунку пенсії, без обмеження граничного розміру пенсії та виплатити заборгованість, що виникне на день такого перерахунку з урахуванням раніше проведених виплат, виплату різниці суми між нарахованою після перерахунку та фактично отриманою пенсією здійснити одноразово та однією сумою, без застосування постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 №649 "Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду", якою затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року, адміністративний позов задоволено частково:

-визнано протиправним дії ГУ ПФУ в Житомирській області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури, викладеної у листі №0600-0305-8/7482 від 17 березня 2020 року;

-зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до частини двадцятої статті 86 Закону України "Про прокуратуру" 14.10.2014 №1697-VIIу розмірі 90% від розміру заробітної плати зазначеної у довідці про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій №21-171зп від 27.02.2020, виданої Офісом Генерального прокурора, починаючи з 01.01.2020, з урахуванням раніше проведених виплат.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовлено.

03 листопада 2021 року позивачем подано до суду першої інстанції заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області подати звіт про виконання судового рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02.07.2020 №240/6304/20 з підтверджуючими доказами про виконання рішення суду в частині виплати перерахованої пенсії у розмірі 90%.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 у задоволенні заяви про встановлення судового контролю-відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідно до листа відповідача, рішення суду у справі №240/6304/20 виконано лише в частині перерахунку пенсії, однак в частині виплати пенсії у розмірі 90% від перерахованої суми рішення суду не виконано. Вказує, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області перераховано пенсію у розмірі 40%, обмеживши її у такий спосіб максимальним розміром у сумі 16380 грн.

За правилами п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви позивача, суд першої інстанції виходив із того, що питання про встановлення судового контролю не вирішувалось при прийнятті рішення, а заява про зобов`язання подати звіт подана вже на стадії фактичного виконання судового рішення в примусовому порядку.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Ст.370 КАС України унормовано, що судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,-за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

За приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У справі "Сорінг проти Об`єднаного Королівства" від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень-складовою права на справедливий судовий захист.

Таким чином, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Ч.1 ст.255 КАС України врегульовано, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Положеннями частини першої та другої статті 382 КАС України визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (ч.8 ст.382 КАС України).

Крім того, відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, КАС України передбачено спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому статтями 382, 383 КАС України.

Зазначені правові норми мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Поряд з цим, нормами статей 382-383 КАС України виокремлюються такі види судового контролю за виконанням судового рішення, як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу у разі невиконання судового рішення (стаття 382 КАС України) і визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду, у разі неналежного виконання судового рішення (стаття 383 КАС України).

Зі змісту оскаржуваного судового рішення з`ясовано, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що встановлювати судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень-відповідачем у справі може лише під час прийняття рішення у справі, а оскільки питання щодо подання звіту судом не вирішувалось при прийнятті рішення по суті, то підстави для застосування статті 382 КАС України після його прийняття, відсутні.

В свою чергу колегія суддів звертає увагу, що положення КАС України не містять обмежень щодо застосування заходів судового контролю, а відтак встановлення такого контролю можливе як одночасно із задоволенням відповідного позову, так і шляхом постановлення окремої ухвали із вказаного питання.

Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду висловленою в ухвалі від 20 червня 2018 року у справі № 800/592/17.

Поряд з цим, ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Така позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Як зазначено ОСОБА_1 , відповідачем на виконання судового рішення по справі № 240/6304/20 здійснено перерахунок пенсії останньої. Розмір пенсії після перерахунку склав 16380 грн. При цьому, апелянт зазначила, що орган пенсійного фонду безпідставно зменшив відсотковий розмір пенсії до 40%.

Вказане свідчить, що відповідачем на виконання рішення суду вже вчинено певні дії-здійснено перерахунок пенсії, однак як стверджує позивач та підтверджується матеріалами справи, судове рішення виконане не в повному обсязі та при перерахунку безпідставно застосовано обмеження до 40%. Таким чином, в даному випадку ОСОБА_1 фактично не погоджується з діями та бездіяльністю Управління щодо виконання судового рішення, а отже наявні підстави для звернення до суду в порядку ст.383 КАС України, а не ст.382 КАС України.

Варто також зауважити, що скаржник в апеляційній скарзі вказує на те, що всупереч судовому рішенню у даній справі перерахунок пенсії останній здійснено з обмеженням максимальним розміром. Проте, колегія суддів звертає увагу, що як свідчить зміст рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовної вимоги про перерахунок пенсії без обмеження її граничним розміром.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Подібна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а (провадження № 11-1193апп18).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви щодо її змісту.

В той же час, колегія суддів частково не погоджується з мотивами, з яких суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви з підстав, викладених вище.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За правилами ч.4ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині мотивів відмови у заяві.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії змінити в частині мотивів відмови в задоволенні заяви.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Смілянець Е. С.