Справа № 640/26265/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту захисту економіки Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту захисту економіки Національної поліції України «По особовому складу» № 395 о/с від 27.11.2019 щодо звільнення позивача зі служби в поліції за п. 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» з посади начальника відділу протидії злочинам у кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Одеській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 02.12.2019;

- поновити позивача на посаду начальника відділу протидії злочинам у кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Одеській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 02.12.2019 або на рівнозначній посаді для продовження служби в Національній поліції України;

- стягнути на користь позивача грошові кошти у розмірі середнього грошового заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з дати звільнення 02.12.2019 до фактичного поновлення на роботі (службі) на посаді начальника відділу протидії злочинам у кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Одеській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 02.12.2019 або на рівнозначній посаді в Національній поліції України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що звільнення відбулося з порушенням законодавчо встановленої процедури, оскільки при звільненні йому не було запропоновано усіх рівнозначних посад, крім того звільнення відбулось під час перебування позивача на лікарняному. Вказує також на те, що поліцейський не може бути скорочений у зв`язку з реорганізацією (ліквідацією) одного з підрозділів, він має бути обов`язково переведений на аналогічну за посадовим окладом та посадовими обов`язками посаду.

Відповідачами подано відзиви на адміністративний позов в якому зазначають, що оскаржуваний наказ є законним та обґрунтованим, а відтак відсутні підстави для його скасування.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту захисту економіки Національної поліції України «По особовому складу» № 395 о/с від 27.11.2019 щодо звільнення позивача зі служби в поліції за п. 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» з посади начальника відділу протидії злочинам у кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Одеській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 02.12.2019. Поновлено позивача на посаді начальника відділу протидії злочинам у кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Одеській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 03.12.2019. Стягнуто з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 222 647,50 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення скасувати в частині та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому вказує на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що судом першої інстанції невірно обраховано кількість днів вимушеного прогулу та середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню.

Також, відповідач не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову повністю. Вказує на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що до Департаменту не подавались рапорти позивача про переведення до будь-якого із органів поліції і будь-який орган поліції не звертався до Департаменту із клопотанням про переведення до нього позивача, а Департамент враховуючи ліквідацію та скорочення всіх посад у ньому, був позбавлений можливості пропонувати позивачу посади в Департаменті, а щодо пропонування посад в іншому органі то Голова ліквідаційної комісії такими повноваженнями не наділений. Крім того, призначення працівників на посаду за переведенням є дискреційними повноваженнями керівника органу.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення, а рішення суду - зміні.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач працював в органах поліції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 №841 «Про ліквідацію територіального органу Національної поліції» ліквідовано як юридичну особу публічного права Департамент захисту економіки як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції. Пунктом 2 вказаної постанови доручено Національній поліції забезпечити здійснення функцій і повноважень Департаменту захисту економіки, що ліквідується.

Відповідно до наказу Національної поліції України від 23.09.2019 №939 «Про утворення ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки» утворено ліквідаційну комісію юридичної особи публічного права Департаменту захисту економіки Національної поліції України.

Наказом Національної поліції України від 26.09.2019 №959 «Про внесення змін до структури та штатів Національної поліції України» внесені зміни до Структури територіальних органів поліції, затвердженої наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року №1 (зі змінами), виключивши з підпункту 27 позицію «Департамент захисту економіки (у складі кримінальної поліції)».

Відповідно до наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 27.11.2019 №395 о/с «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 майора поліції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу протидії злочинам у кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Одеській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 02.12.2019.

Вважаючи вищевказаний наказ про звільнення протиправним, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не дотримано приписи пункту 1 ст. 40 та частин першої-третьої ст. 49-2 КЗпП України щодо забезпечення гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення, а саме не запропоновано всі вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього періоду і які існували на день його звільнення

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIІI «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частини першої статті 3 вказаного Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Пунктами 1, 3-5 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України. Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно частини першої статті 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 2 частини першої статті 65 Закону № 580-VIII передбачено, що переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.

Частинами восьмою та дев`ятою цієї ж статті визначено, що переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення; переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Відповідно до частини першої статті 68 Закону № 580-VIII, у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті (частина друга статті 68 Закону № 580-VIII).

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону (частина третя статті 68 Закону № 580-VIII).

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства (частина п`ята статті 68 Закону № 580-VIII).

Таким чином, з аналізу вищевикладених норм вбачається, що у разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинні бути запропоновані інші посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.

Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.

Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування п. 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 05.12.2018 у справі №814/805/17, від 15.04.2020 у справі №824/185/17-а, від 09.12.2020 у справі №808/539/17.

Як зазначено в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» від 26.05.2010 №753/11/13-10, розглядаючи справи про звільнення публічного службовця з посади, суди повинні встановити, чи вжито адміністрацією публічного органу всіх зусиль для переміщення або переведення публічного службовця, чи іншого його працевлаштування, як це прямо передбачено частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України.

Крім того згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається з наказу від 26.09.2019 № 959 «Про внесення змін до структури та штатів Національної поліції» Департамент захисту економіки ліквідується та скорочуються всі посади у кількості 3269.

Отже, згідно з постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 № 841 «Про ліквідацію територіального органу Національної поліції» та вказаного наказу, Департамент в якому позивач проходив службу ліквідовано, та були скорочені усі наявні посади.

Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої ст. 40, частини другої ст. 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

Приписами частини другої ст. 40, частини третьої ст. 49-2 КЗпП України, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Відтак, надання згоди поліцейського щодо призначення на посаду неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад, які пропонуються йому, з врахуванням критеріїв, визначених приписами даної статті.

Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Відтак, відсутність доказів щодо здійснення пропозиції відповідачем позивачу усіх наявних вакантних посад, з урахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів.

Така правова позиція викладена Верховним Судом, у постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 814/2410/16, від 25 квітня 2019 року № 814/163/17, від 24 січня 2020 року у справі №820/1190/17.

Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідачами не дотримано приписи пункту 1 ст. 40 та частин першої-третьої ст. 49-2 КЗпП України щодо забезпечення гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення, а саме не запропоновано всі вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього періоду і які існували на день його звільнення.

Відповідачем під час вирішення питання щодо звільнення позивача зі служби оцінка його кваліфікації та досягнень у службовій діяльності, з`ясування можливості подальшого проходження служби у поліції з урахуванням його особистих якостей, досвіду роботи не здійснювалися, позивачу не було запропоновано жодної рівнозначної посади, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

З аналізу норм права вбачається, що належним способом поновлення порушеного права позивача у даній справі є поновлення останньої на посаді та в органі, з якої його було звільнено.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 640/21065/18, від 27 квітня 2021 року по справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року по справі № 0840/3202/18, від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, від 25 лютого 2021 року у справі №820/292/17.

У вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку, що поновлення незаконно звільненої особи на посаді, яку вона обіймала до звільнення, є ефективним і достатнім способом захисту, що повністю відновлює порушене право особи у разі незаконного звільнення.

З огляду на вказане позивач підлягає поновленню на посаді з якої його було звільнено, а саме начальника відділу протидії злочинам у кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Одеській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України.

Щодо дати поновлення, то як слідує з наказу № 395 о/с від 27.11.2019 «По особовому складу», позивача звільнено зі служби в поліції з 02.12.2019.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення; день звільнення вважається останнім днем служби.

Відтак, позивач підлягає поновленню на посаді з 03.12.2019.

При цьому, частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Питання про виплату грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».

Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06.04.2016 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року за № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.

Пунктом 1 розділу 1 Порядку № 260 визначено критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Відповідно до пункту 6 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку № 260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Аналогічну позицію підтримує Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року у справі №826/5655/16.

При цьому, середньоденна заробітна плата позивача становить: 543,05 грн, що підтверджується довідкою про доходи від 28.07.2021 № 63.

Кількість днів вимушеного прогулу у період з 03.12.2019 (день, наступний за днем звільнення позивача) по 21.09.2021 (дата ухвалення судового рішення про поновлення на посаді) складає 659 календарні дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає: 357 869,95 грн (543,05 грн х 659 робочих дні за час вимушеного прогулу), який підлягає стягненню з відповідача.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в часині обрахунку кількості днів вимушеного прогулу та розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції в описовій частині рішення зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає 234051,55 грн, однак в резолютивній частині рішення зазначено про стягнення на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 222647,50 грн.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення підлягає зміні в частині визначення розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту захисту економіки Національної поліції України - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року - змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 грудня 2019 року по 21 вересня 2021 року в розмірі 357 869,95 грн (триста п`ятдесят сім тисяч вісімсот шістдесят дев`ять гривень 95 копійок)».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 27.01.2022.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна