Справа № 120/4209/21-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/4209/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Крапівницька Н. Л.

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

01 лютого 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Полотнянка Ю.П. Капустинського М.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Позивач в квітні 2021 року звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до управління Служби безпеки України у Вінницькій області в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 18 червня 2019 року №172-ос про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу УСБУ у Вінницькій області в частині «з 18 червня 2019 року» та «календарна вислуга років на 18 червня 2019 року складає 14 років 11 місяців 6 днів», в порушення ст.116 та 117 Кодексу законів про працю України;

- визнати протиправними дії управління Служби безпеки України у Вінницькій області, які полягають у незаконному виключенні зі списків особового складу УСБУ у Вінницькій області військовослужбовця ОСОБА_1 до моменту фактичної виплати належних йому всіх видів грошового забезпечення та компенсаційних виплат при звільненні військовослужбовців з військової служби, в порушення ст.116 та 117 Кодексу законів про працю України;

- зобов`язати управління Служби безпеки України у Вінницькій області невідкладно здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 належний йому середньомісячний заробіток за кожен день з 18.06.2019 (момент звільнення) до 25.03.2021 (момент фактичного здійснення повного розрахунку з ним) у розмірі 258 968,48 грн;

- зобов`язати управління Служби безпеки України у Вінницькій області зробити перерахунок вислуги років ОСОБА_1 на момент фактичного його звільнення з військової служби, тобто на 25.03.2021.

ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії управління Служби безпеки України у Вінницькій області щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2019 по 25.03.2021 включно.

Зобов`язано управління Служби безпеки України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2019 по 25.03.2021 включно, в розмірі 258968,48 грн.

В задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування наказу Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 18.06.2019 №172-ос про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу УСБУ у Вінницькій області в частині «з 18 червня 2019 року» та «календарна вислуга років на 18 червня 2019 року складає 14 років 11 місяців 6 днів», в порушення ст.116 та 117 Кодексу законів про працю України та зобов`язання управління Служби безпеки України у Вінницькій області зробити перерахунок вислуги років ОСОБА_1 на момент фактичного його звільнення з військової служби, тобто на 25.03.2021- відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що основною метою покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Згідно з довідкою відповідача про доходи (нараховане грошове забезпечення) позивача від 25.02.2021 середньомісячний заробіток позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби складає 12226,85 грн. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 400,88 грн (12226,85*2=24453,7 грн (заробіток за два останніх місяці) / 61 календарний день (30 календарних днів у квітні 2019 року + 31 календарний день у травні 2019 року). Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 258968,48 грн (400,88 грн х 646 календарних днів).

ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що позивач проходив військову службу в органах СБУ згідно укладеного контракту, яку не можливо ототожнювати із трудовими відносинами, у зв`язку з чим положення КЗпП України до даних правовідносин застосуванню не підлягають. Так, стаття 117 КЗпП України застосовується, як підстава відповідальності власника. Відповідно складом правопорушення є порушення власником строків розрахунку при звільненні, в той же час у даній справі відповідачем є військова частина, а не власник у розумінні статті 117 КЗпП України.

Крім того, суд першої інстанції при розрахунку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також не застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №716/9584/15-ц, і як наслідок завищив суму розрахунку.

ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2021 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 з 12.07.2004 проходив військову службу в Службі безпеки України, що підтверджується довідкою управління Служби безпеки України у Вінницькій області №73 від 27.02.2019.

19.04.2014 між Службою безпеки України та ОСОБА_1 , капітаном, старшим оперуповноваженим 1 сектору відділу контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки УСБУ у Вінницькій області, (Б-011570), відповідно до пунктів 9-16 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України укладено контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України строком на 5 років.

Наказом від 31.05.2019 за №693-ОС майора ОСОБА_1 з 18.06.2019 звільнено з військової служби у запас Служби Безпеки України за підпунктом "а" пункту 61, підпунктом "а" пункту 62 (у зв`язку із закінченням строку контракту), підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", без права носіння військової форми одягу.

Наказом т.в.о. начальника УСБУ у Вінницькій області від 18.06.2019 за № 172-ОС (по особовому складу) позивача виключено із списків особового складу. Встановлено, що календарна вислуга років ОСОБА_1 на 18.06.2019 складає 14 років 11 місяців 6 днів. Календарна служба для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на 18.06.2016 складає 14 років. Також вказаним наказом зобов`язано виплатити майору ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно та грошову компенсацію за 105 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2017, 2018, 2019 роки.

Не погоджуючись з наказом УСБУ у Вінницькій області № 50-ОС від 16.03.2017 в частині зняття всіх видів надбавок, доплат та інших передбачених платежів, а також діями відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні та, вважаючи їх протиправними, з метою зобов`язання управління Служби безпеки України у Вінницькій області невідкладно здійснити нарахування та виплату належного матеріального та грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

31.08.2020 рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/3725/19-а серед іншого, зокрема зобов`язано управління Служби безпеки України у Вінницькій області нарахувати відповідно до вимог Інструкції про грошове забезпечення та витрати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої Наказом СБУ №35/ДСК від 23.01.2008 та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 14.07.2017 до 19.06.2019 (моменту звільнення з військової служби в СБУ) з урахуванням розміру надбавок, встановлених до прийняття наказу управління Служби безпеки України у Вінницькій області № 50-ОС від 16.03.2017, за вирахуванням сум виплат, здійснених відповідачем у період з липня 2017 року по липень 2018 року та нарахувати і виплатити військовослужбовцю ОСОБА_1 належні йому: а) одноразову грошову виплату при звільненні з військової служби у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби (вислуги), б) грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 - 2019 роки, в) грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки (14 календарних днів на рік) як учасника бойових дій за 2015 - 2019 роки.

25.03.2021 на розрахунковий рахунок позивача в Ощадбанку від УСБУ надійшли кошти у вигляді грошового забезпечення згідно зробленого УСБУ розрахунку. Таким чином, днем фактичною здійснення повного розрахунку є - 25.03.2021.

Водночас, не проведення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 18.06.2019 до 25.03.2021 позивач вважає протиправними діями суб`єкта владних повноважень, а тому, за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.

VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі вказаної норми апеляційний суд не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову за такими доводами.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 №2011-XII).

Водночас, Законом № 2011-XII не передбачено такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

За змістом ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Так, з матеріалів справи встановлено, що в день звільнення позивача з військової служби в Службі безпеки України - 18.06.2019 належна останньому сума одноразової грошової виплати при звільненні з військової служби, грошової компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 - 2019 роки та грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки (14 календарних днів на рік) як учасника бойових дій за 2015 - 2019 роки не виплачувалася.

Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 25.03.2021, з метою виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі № 120/3725/19-а. у сумі 438 289, 81 грн.

Отже, право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 18.06.2019 по 25.03.2021.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про грошове забезпечення позивача від 25.02.2021 середньомісячний заробіток позивача складає 400,88 (12226,85*2=24453,7 грн (заробіток за два останніх місяці) / 61 календарний день (30 календарних днів у квітні 2019 року + 31 календарний день у травні 2019 року).

При цьому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні враховуючи положення Постанови № 100 буде становити 258968,48 грн (400,88 грн х 646 календарних днів).

Водночас, апеляційний суд зазначає, що застосовуючи співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні слід виходити з такого.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, наступні фактори:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так враховуючи, що позивачу належна йому на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі № 120/3725/19-а виплачена 25.03.2021 в розмірі 438 289, 81 грн. (одноразова грошової виплати при звільненні з військової служби, грошової компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 - 2019 роки та грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки (14 календарних днів на рік) як учасника бойових дій за 2015 - 2019 роки), а тому суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 258968,48 грн є співмірною із загальною сумою виплачених відповідачем позивачеві коштів.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 258968,48 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що застосування наведеного відповідачем в апеляційній скарзі принципу співмірності стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні призведе до стягнення більшої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ніж 258 968, 48 грн, оскільки виплачена за рішенням суду у справі № 120/3725/19-а сума 438 289, 81 грн. є значно вищою, що в цілому буде суперечливим щодо висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, то підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Полотнянко Ю.П. Капустинський М.М.