Справа № 640/15365/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року в справі за адміністративним позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішення про відмову у наданні статусу біженця,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач) про визнання протиправними та скасування рішення про відмову у наданні статусу біженця, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 15 червня 2020 року №215-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач необґрунтовано відмовив йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2021 адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач, зокрема зазначає, що право особи на визнання її біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту невід`ємно пов`язане із наявністю відповідних на те підстав, передбачених чинних законодавством.

До таких підстав, зокрема належить наявність у особи, яка звертається до органів міграційної служби із заявою про надання відповідного статусу обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, достовірність яких має бути підтверджена заявником.

Водночас наведені позивачем у заяві причини, які на його думку, підтверджують наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є непереконливими.

Так, пояснення та доводи позивача надані ним під час спілкування із посадовою особою органів міграційної служби є суперечливими, непослідовними, та у деяких випадках позбавлені логічного зв`язку між собою.

Ураховуючи зазначене, ДМС України дійшла правомірного висновку про відсутність у даному випадку об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для нього стати в Афганістані жертвою переслідувань.

Отже, підстави для надання позивачу статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач - ОСОБА_1 , є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, народився в м. Мазарі-Шариф, провінція Балх. За національністю - таджик; за віросповіданням - мусульманин-суніт. Освіта - середня; спілкується мовою дарі (рідна), на початковому рівні володіє англійською мовою, неодружений. Прибув без документів.

З 1997 по 2009 позивач навчався в середній школі ім. Моллана Джалалладіна Балхі у м. Мазарі-Шариф. В подальшому до моменту виїзду із Ісламської Республіки Афганістан працював в магазині посуду, який належав його батькові. Сім`я позивача складається із 7 осіб: він, батьки, три брати та 1 сестра. Всі рідні позивача проживають в м. Мазарі-Шариф.

Позивач повідомив, що 05 серпня 2017 року виїхав із Ісламської Республіки Афганістан, прибув в Казахстан, де віддав свій паспортний документ особі, яка була організатором його перевезення в Україну. Протягом 9 днів потому позивач нелегально прибув в Україну. У процесі розгляду особової справи позивач повідомив, що може для підтвердження особи надати копію паспорту, однак цього не зробив.

15 березня 2018 року громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві позивач зазначив причину, через яку він виїхав із Ісламської Республіки Афганістан, а саме: він повідомив, що в Ісламській Республіці Афганістану спілкувався по телефону з дівчиною, яка за національністю пушту. Він зазначив, що одного разу вони зустрілись. При цьому, позивач повідомив, що в очах братів дівчини він є особою, що порушила закони шаріату, оскільки спілкувався із дівчиною до шлюбу. Позивач свідчив, що у разі повернення до Ісламської Республіки Афганістан, його можуть вбити брати цієї дівчини, оскільки вони були проти цього спілкування і погрожували позивачеві вбивством. При цьому позивач свідчив, що вони скоїли на нього напад і позивач не міг звернутись в поліцію через те, що поліція під контролем пуштунів, які в провінції Балх і м. Мазарі- Шаріф суттєво переважають в етнічному складі населення. Він свідчить: "У цій області живуть пуштуни - тільки вони". Водночас, він додав, що в Ісламській Республіки Афганістан відбуваються військові дії. За порадою батька позивач виїхав із Ісламської Республіки Афганістан.

Позивач стверджував під час співбесід, що не хоче повертатись до Ісламської Республіки Афганістану, оскільки у разі повернення його вб`ють брати дівчини, з якою він спілкувався. Інших причин звернення за захистом позивач не зазначив.

20 травня 2020 року Головним управлінням ДМС України в місті Києві за результатами розгляду справи позивача №2018KV0051 прийнято висновок про відмову у визнанні особою біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до зазначеного висновку згідно зі статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку зазначено про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, факт існування загрози життю позивача в країні походження взагалі є сумнівним, окрім того, не доведено особистого переслідування в країні громадянської належності.

На підставі вказаного вище висновку 15 червня 2020 року Головним управлінням Державною міграційною службою України в місті Києві видано наказ № 215-20 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

24 червня 2020 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 23 червня 2020 року № 203 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14 червня 2017 року позивач подав до Державної міграційної служби України скаргу на відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач формально розглянув подану позивачем заяву та надав поверхневу оцінку викладеним у ній обставинам, у зв`язку із чим оскаржуване рішення про відмову у наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту є протиправним.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки оскаржуваному рішенню відповідача на предмет наявності у ньому належного обґрунтування причин відмови у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, з метою повного і всебічного встановлення обставин справи та правильного вирішення спору необхідно встановити чи правомірно відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача в частині визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Правове регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

За змістом пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист це - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною першої статті 6 Закону №3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону № 3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI установлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу зазначених норм убачається, що посадова особа органів міграційної служби під час розгляду заяви особи повинна встановити чи відповідає така особа критеріям визначеним у пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, а також чи відсутні підстави для відмови у наданні відповідного статусу з підстав, передбачених частиною першої статті 6 Закону №3671-VI. За результатами розгляду заяви особи про надання їй статусу біженця, чи особи, яка потребує додаткового захисту приймається рішення про задоволення або відмову у задоволенні такої заяви із зазначенням мотивів прийняття відповідного рішення.

Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, як на підставу для відмови у задоволенні заяви позивача, відповідач зазначив, що твердження позивача щодо наявності у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань не підтвердилися за результатами розгляду заяви та є необґрунтованими.

За таких обставин відповідач дійшов висновку про відсутність однієї з необхідних умов надання статусу біженця, а саме наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що однією з умов надавання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI є неможливість або небажання цієї особи повернутися до країни походження через побоювання, пов`язане із загальнопоширеним насильством у ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини у такій країні.

Водночас як установлено судом першої інстанції оскаржуване рішення відповідача не містить належних обґрунтувань відмови позивачу у наданні статусу особи, яка потребує додаткового захисту із зазначенням аргументів, які спростовують наявність умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI. Також судом першої інстанції установлено, що відповідачем не було проаналізовано інформацію по країні походження позивача (Афганістан) щодо наявності збройних конфліктів, загальнопоширених ситуацій насильства чи систематичного порушення прав людини.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що ситуація в країні походження при наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення позивача до країни свого походження.

У відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU поняття «серйозна шкода» (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозну і індивідуальну загрозу життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неналежного розгляду відповідачем заяви позивача в частині обґрунтування підстав для відмови у наданні йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Водночас доводи апеляційної скарги фактично зводяться до обґрунтування відсутності підстав для надання позивачу статусу біженця відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI і висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог не спростовують.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.П.Мельничук

Суддя О.М.Оксененко