Справа № 640/30770/20
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Бєлової Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивач звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування і виплати позивачу суддівської винагороди згідно з положеннями п.3 ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплати ОСОБА_1 суддівську винагороду відповідно до п.3 ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду, а також провести перерахунок виплаченої суддівської винагороди починаючи з 28.07.2017 з урахуванням проведених виплат.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що розмір суддівської винагороди позивача не може визначатись іншим нормативно-правовим актом, ніж Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402), а застосування відповідачем при розрахунку суддівської винагороди Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453), який втратив чинність, є безпідставним.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що до припинення діяльності Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ гарантії суддів цього суду визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, а тому жодних прав чи гарантій позивача порушено не було.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядались в порядку спрощеного провадження і апелянт просив здійснювати розгляд справи без його участі, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

21.01.2022 до суду надійшло клопотання позивача щодо направлення запиту до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини стосовно надання висновку про наявність дискримінації у діях Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо позивача, однак Кодекс адміністративного судочинства України не передбачає повноважень суду вирішувати питання щодо звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, що свідчить про необґрунтованість такого клопотання та відсутність підстав для його задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2010 №27к «Про зарахування до штату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1 » позивача зараховано до штату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з 26.10.2010 і вона вважається такою, що приступила до виконання службових обов`язків (а.с.13).

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії України від 27.07.2017 №448/вс-17 вирішено визнати ОСОБА_1 такою, що підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду. Визначено, що за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 набрала 704,75 бали (а.с.14-15).

Вважаючи, що після підтвердження здатності здійснювати правосуддя у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду, позивач має право на отримання суддівської винагороди в розмірі, що встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону №1402-VIII мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, й фактично здійснюють правосуддя у відповідному суді.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Відповідно до ст.130 Конституції України Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Статтею 1 Закону №1402 судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом. Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Відповідно до ч.2 ст.31 Закону №1402 Вищими спеціалізованими судами є:

1. Вищий суд з питань інтелектуальної власності;

2. Вищий антикорупційний суд.

Частиною 1 ст.83 Закону № 1402 встановлено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Статтею 135 Закону № 1402 визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Пунктом 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402 передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до п.22 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно із п.23 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №1402 до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Пунктом 24 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №1402 визначено розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:

1) з 01 січня 2017 року:

а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

Отже, законодавець закріпив можливість обрахування окладу суддівської винагороди винятково для судів першої, апеляційної інстанції, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду.

Суд зауважує, що Вищими спеціалізованими судами в Україні є Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд. Натомість, позивач продовжує обіймати посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та до жодного іншого суду переведена не була.

Право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону № 1402, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, й фактично здійснюють правосуддя у відповідному суді.

Колегія суддів вважає неможливим отримання позивачем суддівської винагороди відповідно до норм Закону № 1402, оскільки фактично позивач не здійснює правосуддя у відповідному суді (Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду), а лише підтвердила таку можливість. Отже на позивача не можуть поширюватись гарантії незалежності судді у вигляді суддівської винагороди, за нормами Закону № 1402-VIII, який не передбачає у судовій системі України - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Виходячи із аналізу положень Закону № 1402-VIII України, право на отримання суддівської винагороди за правилами ч.2 ст.135 цього Закону, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

1) проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі ч.1 ст.1 Закону №1402 та ст.125 Конституції України.

2) зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді до відповідного суду, створеному на підставі ч.1 ст.1 Закону № 1402 та ст.125 Конституції України.

3) зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі ч.1 ст.1 Закону № 1402 та ст.125 Конституції України.

4) фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі ч.1 ст.1 Закону № 1402 та ст.125 Конституції України.

5) законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі ч.1 ст.1 Закону № 1402 та ст.125 Конституції України.

Отже, лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на суддівську винагороду, передбачену Законом № 1402.

Наявність у позивача лише деяких із зазначених умов не обумовлює виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах, зазначених в Законі №1402.

Аналогічні правові позиції щодо застосування правових норм в межах спірних правовідносин, які виникли з аналогічних підстав викладені у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №826/13355/17, від 14 травня 2020 року у справі № 826/12993/17, від 03 червня 2020 року у справі №826/14879/17, від 14 липня 2020 року у справі №826/13405/17, від 31 серпня 2021 року у справі №640/2202/19, від 09 грудня 2021 року у справі №640/15387/19, які підлягають врахуванню судом.

Суд наголошує, що приписами п.7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402, законодавець конкретно виокремив наведену категорію суддів, у нашому випадку суддів Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, із кола осіб, на яких можуть поширюватися вимоги визначені цим Законом щодо права на отримання суддівської винагороди у більшому розмірі, та не залежно від проходження кваліфікаційного оцінювання та підтвердження на відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) грошове забезпечення цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що діяло у редакції до Закону №1402, тобто до припинення діяльності Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в попередній редакції.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог внаслідок відсутності у позивача права на отримання суддівської винагороди, розрахованої відповідно до Закону №1402.

Колегія суддів також відхиляє посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27.09.2021 у справі №580/585/21, оскільки наведена постанова були прийнята за наслідками розгляду позовних вимог, заявлених до органу Пенсійного фонду України щодо зменшення відсоткового значення розміру довічного грошового утримання судді у відставці перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки про суддівську винагороду. Тобто наведені у вказаній постанові Верховного Суду висновки не є релевантними до правовідносин, що склались між сторонами у даній справі та не підлягають врахуванню судом.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Текст постанови виготовлено 27 січня 2022 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

Л.В.Бєлова