Справа № 460/1303/21
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/1303/21 пров. № А/857/21283/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року, прийняте суддею Зозуля Д.П. в м.Рівне, в порядку спрощеного позовного провадження, у справі № 460/1303/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду, в якому просить визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, належної учаснику бойових дій з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2020; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, належної учаснику бойових дій з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є учасником бойових дій та проходив військову службу за контрактом у 4 територіальному вузлі урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. На час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідач протиправно не здійснив із позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки в період з 2017 по 2020 роки, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року, позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 31 грудня 2020 року.

Зобов`язано 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 31 грудня 2020 року.

Відповідач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано на те, що відповідно до вимог ст.12 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р. Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту спірна відпустка є пільгою і не відноситься до щорічних та соціальних відпусток, перелік яких встановлений Законом України № 504/96-ВР від 15.11.1996р. Про відпустки.

При цьому, невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься та не підлягає грошовій компенсації при звільненні.

ОСОБА_1 проходив військову службу з 25.06.1994р. по 31.12.2020р., з яких в Держспецзв`язку з 01.01.2007р. по 31.12.2020р. Починаючи із 2016 року, особовий склад Держспецзв`язку набув статусу військовослужбовців, їх служба регулюється Положенням про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затв. Указом Президента України № 463/2015 від 31.07.2015р. та Інструкцією про порядок застосування Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженої наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України № 227 від 24.03.2016р.

Відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017р. Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (зі змінами), наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України № 151 від 13.03.2018р. затверджено Інструкцію про грошове забезпечення та компенсаційні виплати військовослужбовцям Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Отже, порядок нарахування та виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат військовослужбовцям Держспецзв`язку регулюється вказаною Інструкцією № 151 та наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України № 1, який видається щорічно після доведення кошторису для Держспецзв`язку на відповідний рік.

Видатки для здійснення компенсації витрат на оплату додаткової відпустки учасникам бойових дій у Державному бюджеті на 2017-2020 роки не передбачалися.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 21.04.2017.

Позивач проходив військову службу у 4 територіальному вузлі урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та відповідно до наказу начальника 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 08.12.2020 № 147-ОС звільнений у запас з військової служби та виключений зі списків особового складу 31.12.2020.

Довідкою від 10.04.2017 № 88 підтверджується безпосередня участь позивача в антитерористичній операції у м. Краматорськ Донецької області в період з 13.12.2016 та з 06.04.2017.

Виплата позивачу компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за період проходження служби з 2017 по 2020 рік не здійснювалася, що, підтверджено довідкою від 29.03.2021 № 44.

12.01.2021 позивач звернувся до відповідача із заявами щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2016-2020 роки.

Листом від 11.02.2021 за № 55/03-438 відповідач повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за не використані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції задовольняючи позов дійшов висновку, що відповідно до ч.8 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Норми Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Отже, на час прийняття наказу про звільнення позивача з військової служби відповідач протиправно не провів з ним розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, за період 2015-2017 років, а, відтак, позивач, як учасник бойових дій, не використавши додаткову відпустку за 2017 - 2020 роки, набув право на отримання грошової компенсації за таку у зв`язку із звільненням зі служби 31.12.2020р.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п.12 ст.12 Закону України № 2232-ХІІ від 25.03.1992р. Про військовий обов`язок і військову службу (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України Про відпустки передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 вказаного Закону учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім п.14 ст.10-1 вказаного Закону передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 наведеного Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п.19 ст.10-1 наведеного Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України № 3543-XII від 21.10.1993р. Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та № 1932-XII від 06.12.1991р. Про оборону України.

Особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки.

Однак, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ч.1 ст.12 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р. Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, п.8 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ст.16-2 Закону України Про відпустки.

Звідси, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України Про відпустки та п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Великої Палати від 21.08.2019р. у справі № 620/4218/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017-2020 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Із змісту п.12 ч.1 ст.12 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р. Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, п.8 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ст.16-2 Закону України Про відпустки слідує, що учасникам бойових дій надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 14 календарних днів на рік.

На противагу наведеному, за змістом ст.75 КЗпП України та ст.6 Закону України від 05.11.1996р. Про відпустки щорічна основна відпустка надається працівникам за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Отже, щорічна відпустка надається за відпрацьований робочий рік, тоді як додаткова відпустка учасника бойових дій один раз на календарний рік.

Виходячи з наведеного, враховуючи принцип надання розглядуваної додаткової відпустки, слідує послідовний висновок про те, що додаткова відпустка, яка передбачена ст.16-2 Закону України Про відпустки, надається незалежно від відпрацьованого часу один раз упродовж календарного року; право на цю відпустку не обмежується тривалістю інших відпусток.

Отже, кількість днів невикористаної додаткової відпустки становить 56 днів (2017 рік 14 днів, 2018 рік 14 днів, 2019 рік 14 днів та 2020 рік 14 днів).

Приписами Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затв. Указом Президента України № 463/2015 від 31.07.2015р. та Інструкції про порядок застосування Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затв. наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України № 227 від 24.03.2016р., регулюються правовідносини щодо проходження військової служби військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017р. Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (зі змінами), наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України № 151 від 13.03.2018р. затверджено Інструкцію про грошове забезпечення та компенсаційні виплати військовослужбовцям Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Згідно з п.5 глави 3 розділу IV Виплата грошового забезпечення за час відпусток у рік звільнення військовослужбовців з військової служби у разі невикористання ними щорічних (основної та додаткової) відпусток, на які вони мають право на день звільнення, та додаткових відпусток військовослужбовцям, які мають дітей, їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні цих відпусток.

У разі звільнення військовослужбовців з військової служби до закінчення календарного року, за який вони вже використали щорічні основну та додаткову відпустки, крім осіб, які звільняються з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, проводиться відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовців.

Кількість невикористаних днів відпустки, за які проводиться грошова компенсація, а також кількість днів, за які необхідно здійснити відрахування, зазначається у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу Держспецзв`язку.

Грошова компенсація та відрахування проводяться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, встановленого на день виключення військовослужбовця зі списків особового складу Держспецзв`язку, з урахуванням вимог пункту 8 глави 10 розділу ІІІ цієї Інструкції. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на кількість календарних днів у місяці виключення зі списків.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що вказані акти також передбачають можливість виплати компенсації військовослужбовцю за дні невикористаної щорічної додаткової відпустки під час звільнення з служби, що в черговий раз підтверджує висновки суду про право позивача на отримання такої компенсації.

Помилкове покликання суду на норми Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018р., не спростовує правильності висновків суду.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. Про практику застосування судами законодавства про оплату праці задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у справі Трегубенко проти України (Рішення від 02.11.2004р., п.53) ЄСПЛ зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, інтерес суспільства та умови, передбачені законом. Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе індивідуальний і надмірний тягар.

У Рішенні від 20.11.2011р. у справі Рисовський проти України ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п.70).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р.). Зокрема, у п.23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі № 460/1303/21, без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула