Справа № 640/3484/19
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3484/19 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Довіра Аутдор» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом, в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.12.2018:

1) № 2, яким ТОВ «Довіра Аутдор» було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 855 462,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 463 865,00 грн;

2) № 2, яким ТОВ «Довіра Аутдор» було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на суму 53 660,00 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у сумі 13 415,00 грн;

3) № 2, яким ТОВ «Довіра Аутдор» було зменшено суму невід`ємного значення об`єкту оподаткування податком на прибуток за 1-е півріччя 2018 року у розмірі 27 590 103,00 грн;

4) № 2, яким за червень 2018 року встановлено порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних на 15 і менше календарних днів на суму ПДВ 10 000,10 грн та застосовано до ТОВ «Довіра Аутдор» штраф 10 % в розмірі 1 000,02 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач не погоджується з висновками акту перевірки щодо порушення відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні податку на прибуток, податку на додану вартість та порушенні термінів реєстрації податкових накладних є хибними, базуються виключно на суб`єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення №2 від 13.12.2018, № 2 від 13.12.2018, № 2 від 13.12.2018, складені Головним управлінням ДФС у м. Києві.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ГУ ДФС у м. Києві було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Довіра Аутдор» з питань податкового законодавства за період з 01.01.2015 року по 30.06.2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2015 року по 30.06.2018 року, за результатами якої складено акт перевірки від 22.11.2018 №786/26-15-14-02-02/33501602.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки відповідачем було прийнято податкові повідомлення - рішення від 13 грудня 2018 року:

- 2, яким позивачу за порушення п.п.44.1, 201.10, 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Податок на додану вартість» всього в сумі 67 075,00 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 53 660,00 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 13 415,00 грн;

- 2, яким позивачу за порушення п.п.44.1, 134.1.1, 140.4 Податкового кодексу України, п.7 П(с)БО 15 «Дохід», ст.ст.1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за півріччя 2018 року в сумі 27 590 103,00 грн;

- 2, яким позивачу за порушення п.п.44.1, 134.1.1, 140.4 Податкового кодексу України, п.7 П(с)БО 15 «Дохід», ст.ст.1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Податок на прибуток приватних підприємств» всього в сумі 2 319 327,00 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 1 855 462,00 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 463 865,00 грн;

- 2, яким позивачу за затримку реєстрації розрахунків коригування до ПН на 15 і менше календарних днів на суму ПДВ 10 000,10 грн визначено штраф в розмірі 10% в сумі 1000,02 грн.

Вважаючи вищевказані податкові повідомлення - рішення протиправними, прийнятими з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом не доведено обставин протиправного формування позивачем показників податкової звітності по взаємовідносинах зі спірним контрагентом, внаслідок чого оскаржувані податкові повідомлення-рішення №2, №2, №2 є протиправними та підлягають скасуванню.

Водночас, суд першої інстанції погодився з правомірністю податкового повідомлення-рішення №2, яким позивачу за затримку реєстрації розрахунків коригування до ПН на 15 і менше календарних днів на суму ПДВ 10 000,10 грн визначено штраф в розмірі 10% в сумі 1000,02 грн.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпунктом 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування для цілей податку на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до вимог п. 198.2 ст. 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Із системного аналізу положень цих норм законодавства України вбачається, що право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платника податків за наступних умов: наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість); фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; наявності причинно-наслідкового зв`язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної, яка має усі обов`язкові реквізити.

Як вбачається з матеріалів справи, контролюючим органом встановлено під час проведення контрольного заходу та не заперечувалось позивачем, відповідно до оборотно-сальдової відомості по рахунку 6851 «Розрахунки з іншими кредиторами», станом на початок перевіряємого періоду, а саме: на 01.01.2015 підприємство має заборгованість в розмірі 24 021 000 грн перед ІП « 1+1 Продакшн» (код 23389360) на підставі договору поруки № Г.21.1.2.0/5-6736 від 12.12.2011.

Актом перевірки встановлено, що вищевказані зобов`язання виникли внаслідок виконання ІП « 1+1 Продакшн» перед ПАТ КБ «Приватбанк», як поручителем, зобов`язань ТОВ «Довіра Аутдор`за кредитним договором від 01.03.2010 №K4FT/LKI/067.

Станом на кінець періоду, що перевірявся, ця заборгованість не погашена.

Відповідно до оборотно-сальдової відомості по рахунку 6851 «Розрахунки з іншими кредиторами» встановлено, що станом на початок перевіряємого періоду, а саме: на 01.01.2015 підприємство має заборгованість в розмірі 8 022 449,09 грн перед ІП « 1+1 Продакшн» на підставі договору поруки №Г.21.1.2.0/5-6741 від 19.12.2011.

Актом перевірки встановлено, що вищевказані зобов`язання виникли внаслідок виконання ІП « 1+1 Продакшн» перед ПАТ КБ «Приватбанк», як поручителем, зобов`язань ТОВ «Довіра Аутдор» за кредитним договором від 30.05.2005 №2Д088Г.

Станом на кінець періоду, що перевірявся, ця заборгованість не погашена.

Відповідно до оборотно-сальдової відомості по рахунку 6851 «Розрахунки з іншими кредиторами» встановлено, що станом на початок перевіряємого періоду, а саме: на 01.01.2015 підприємство має заборгованість в розмірі 1 832 611,83 грн перед ІП « 1+1 Продакшн» на підставі договору поруки №Г.21.1.2.0/5-6742 від 16.12.2011.

Актом перевірки встановлено, що вищевказані зобов`язання виникли внаслідок виконання ІП « 1+1 Продакшн» перед ПАТ КБ «Приватбанк», як поручителем, зобов`язань ТОВ «Довіра Аутдор» за кредитним договором від 31.05.2005 №2Д090Г.

Станом на кінець періоду, що перевірявся, заборгованість не погашена.

Відповідно до оборотно-сальдової відомості по рахунку 6851 «Розрахунки з іншими кредиторами» встановлено, що станом на початок перевіряємого періоду, а саме: на 01.01.2015 підприємство має заборгованість в розмірі 329 000,00 грн перед ІП « 1+1 Продакшн» на підставі договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 27.02.2012 №ФП-01/2012.

Дана безвідсоткова фінансова допомога була повернута 05.04.2016 відповідно до платіжного доручення №586.

Відповідно до оборотно-сальдової відомості по рахунку 6851 «Розрахунки з іншими кредиторами» встановлено, що станом на початок перевіряємого періоду, а саме: на 01.01.2015 підприємство має заборгованість в розмірі 352 785,00 грн перед ТОВ «Ізвєстія України» на підставі договорів про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 28.12.2010 №28/12/10-ФП та від 25.05.2011 №25/05/11-ФП.

Відповідно до Договору від 31.03.2016 №01-3103/ІУ про відступлення права вимоги, новим кредитором за вищевказаними зобов`язаннями стало ТОВ «Телекритика».

Згідно договору від 05.04.2016 № 10/Д-01-0504/ТК про відступлення права вимоги, новим кредитором за вищевказаними зобов`язаннями стало ІП « 1+1 Продакшн».

Станом на кінець періоду, що перевірявся, заборгованість не погашена.

Відповідно до оборотно-сальдової відомості по рахунку 6851 «Розрахунки з іншими кредиторами» встановлено, що станом на початок перевіряємого періоду, а саме: на 01.01.2015 підприємство має заборгованість в розмірі 14 957 110,34 грн перед фізичною особою ОСОБА_1 на підставі договору поруки від 19.11.2010 №Г.21.1.2.0/5-4840.

В акті перевірки зазначено, що вищевказані зобов`язання виникли внаслідок виконання фізичною особою ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк», як поручителем, зобов`язань ТОВ «Довіра Аутдор`за кредитними договорами від 30.05.2005 №2Д088Г, від 01.10.2008 №К4КС/LOK/055, від 01.10.2008 №К4КС/LOK/057.

Станом на кінець періоду, що перевірявся, ця заборгованість не погашена.

В обґрунтування своєї позиції контролюючий орган в акті перевірки посилається на положення П(С)БО 11 «Зобов`язання», П(С)БО 13 «Фінансові інструменти», П(С)БО 15 «Дохід», за наслідками чого робиться висновок, що вищевказані зобов`язання ТОВ «Довіра Аутдор» перед поручителями та особами, які надали поворотну фінансову допомогу, є фінансовими зобов`язаннями, на які нараховуються відсотки.

Однак, як зазначено в самому акті перевірки, ТОВ «Довіра Аутдор» отримало поворотну фінансову допомогу на умовах, які виключають нарахування відсотків, а саме: безвідсоткову поворотну допомогу в рамках договорів від 27.02.2012 №ФП-01/2012, від 28.12.2010 №28/12/10-ФП та від 25.05.2011 №25/05/11-ФП.

Щодо інших описаних вище договорів - договорів поруки, відповідно до умов ст.ст. 553-558 Цивільного кодексу України не передбачено нарахування на суму заборгованості поручителю відсотків.

Відповідно до вимог ст. 558 ЦК України, поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові.

Таким чином, після сплати поручителем заборгованості за кредитом, цей кредит вважається погашеним, відповідно припиняються нарахування і відсотків за ним.

Водночас, визначальною умовою щодо не нарахування відсотків за договорами поруки є те, що поручителі за вищевказаними спірними договорами не є фінансовими установами в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому не мають права надавати фінансові послуги, за які нараховуються відсотки.

Згідно вимог ст. 556 Цивільного кодексу України, поручитель має право вимоги в розмірі сплаченої ним заборгованості по кредитному договору до ТОВ «Довіра Аутдор».

В свою чергу, в акті перевірки зазначено, що ТОВ «Довіра Аутдор» зобов`язано застосувати до спірної заборгованості по договорам поруки та договорам про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги дисконтування суми майбутніх платежів із застосуванням процентів за користування запозиченими коштами на дату балансу за даними статистичної звітності банків України (середньозваженої ставки по довгострокових кредитах/позиках у національній валюті).

Проте, в жодному із зазначених в акті перевірки нормативно-правових актах (П(с) БО) не зазначено обов`язку ТОВ «Довіра Аутдор» застосовувати до спірних зобов`язань вищевказане дисконтування суми майбутніх платежів.

В акті перевірки є посилання на положення п. 10 П(С)БО 11 «Зобов`язання», відповідно до якого довгострокові зобов`язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов`язання.

В свою чергу колегія суддів звертає увагу, що за спірними правовідносинами не нараховуються відсотки, а тому застосування до вищевказаних спірних правовідносин положень п. 10 П(С)БО 11 «Зобов`язання» є безпідставним.

Також, безпідставним є посилання в акті перевірки на положення п. 8 П(С)БО 11 «Зобов`язання», так як воно розповсюджується лише на зобов`язання, на які нараховуються відсотки.

Відповідно до п. 3 П(с)БО 15 «Дохід», це Положення (стандарт) не поширюється на доходи, пов`язані зі змінами у справедливій вартості фінансових активів та фінансових зобов`язань, а також з ліквідацією (продажем, погашенням) указаних активів і зобов`язань.

Отже, застосування до вищевказаних спірних правовідносин положень П(с)БО 15 «Дохід»» є безпідставним, адже фактично жодного доходу у формі не нарахованих відсотків позивачем не отримано за відсутності обов`язку нараховувати такі відсотки.

Стосовно П(с)БО 13 «Фінансові інструменти», положеннями даного нормативно-правового акту не передбачено «дисконтування» заборгованості, поворотної безвідсоткової фінансової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ТОВ «Довіра Аутдор» веде бухгалтерський облік відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку. Норми національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку не передбачають вищевказане «дисконтування».

В акті перевірки відповідач зазначає, що операція дисконтування при одноразовому платежі наприкінці строку розраховується по формулі: PV = FV/(1 + і)n, де FV - майбутня вартість; PV - теперішня вартість; і - ставка дисконтування (середня річна облікова ставка рефінансування НБУ); n - строк (число періодів).

На підставі наведеної формули контролюючим органом в акті перевірки самостійно проведено розрахунки та встановлено, що позивачем не визначено і не відобразило фінансовий дохід від дисконтування кредиторської заборгованості на загальну суму 37 792 648,00 грн (а.с.38 том 1).

В свою чергу колегія суддів звертає увагу, що П(С)БО 11 «Зобов`язання» та П(С)БО 13 «Фінансові інструменти» не містять правил визначення ставки дисконтування, а позивач, для цілей ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності, використовує саме національні П(С)БО і не застосовує Міжнародні Стандарти фінансової звітності і бухгалтерського обліку.

Отже, чинним законодавством України при використанні підприємствами відповідних Положень (стандартів) бухгалтерського обліку, які затверджені Міністерством фінансів України не визначено та не затверджено методологію розрахунку (визначення) справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість висновків акту перевірки щодо заниження позивачем доходу на суму 37 792 648,00 за наслідками визначення в бухгалтерському обліку заборгованості по договорам поруки та поворотної безвідсоткової фінансової допомоги.

Щодо висновків податкового органу про заниження позивачем доходу по безтоварним господарським операціям із ТОВ «ВТП «Борвік» на суму 386 160,00 грн. слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, доводи контролюючого органу в цій частині гуртуються на матеріалах досудового розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000026 від 07.04.2016 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 212 КК України, в рамках чого встановлено, серед іншого, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та інші невстановлені особи створили злочинну схему для отримання неконтрольованого державою особистого доходу шляхом проведення безтоварних фінансово-господарських операцій з підконтрольними суб`єктами господарювання, в тому числі, ТОВ ВТП «Борвік».

Вказані обставини зазначені в ухвалі Оболонського районного суду міста Києва від 02.10.2018 № 756/12341/18, відповідно до якої надано дозвіл слідчому на тимчасовий доступ до документів (можливості ознайомитися з ними, та вилучити їх копій), які містять банківську таємницю клієнта банк - ТОВ «УПК КОММЕРЦ».

Як наслідок, при проведенні контрольного заходу посадовими особами контролюючого органу зроблено висновок про безтоварність господарських операцій між позивачем і ТОВ ВТП «Борвік», через наявність ознак фіктивності останнього.

Колегія суддів звертає увагу, що чинне законодавство України не містить в собі визначення поняття «безтоварність» (господарської операції).

Водночас, Закон України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» пов`язує господарську операцію не з самим по собі фактом підписання цивільно-правової угоди (договору), а з безпосереднім фактом руху активів платника податків та рухом його коштів.

Отже, для того, щоб господарська операція вважалася законною, необхідною умовою є реальність її виконання, тобто пов`язаність змісту та обсягу господарської операції, що відображена в первинних документах з рухом товару, наданням послуг, виконанням робіт.

Укладення правочину має бути передумовою фактичного досягнення тих цілей, на настання яких він спрямований. Згідно статті 234 Цивільного кодексу України угода, яка не спрямована на настання реальних правових наслідків є фіктивною.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фіктивне підприємництво це створення або придбання суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу України встановлює відповідальність за дії, які з зовнішнього боку є цілком легальними. При цьому, ключовою характеристикою виступає змістовний момент, а саме фіктивність - відсутність у осіб, які стоять за створеним або придбаним суб`єктом підприємництва, справжнього наміру здійснювати діяльність, зафіксовану в установчих документах і пов`язану з виробництвом товарів, виконанням робіт або наданням послуг. Зазначені особи мають на меті інше - прикриваючись юридичною особою, вони прагнуть приховати свою незаконну діяльність.

Частиною 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України саме вирок суду в кримінальній справі, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Частиною 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми, преюдиційними обставинами, що звільнені від доказування, є обставини, встановлені безпосередньо: 1) вироком у кримінальній справі, ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності; 2) або постановою про адміністративний проступок.

Колегія суддів звертає увагу, що акт перевірки, а також матеріали справи не містять в собі інформації про існування вироку та/або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та якими б посадових осіб контрагента позивача ТОВ ВТП «Борвік» або безпосередньо посадових осіб позивача було визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 205, 212 КК України.

Також, слід зазначити, що контролюючим органом не надано доказів проведення документальних перевірок контрагента позивача в рамках яких було б встановлено неправомірне формування вказаним суб`єктом господарювання показників податкової звітності з податку на додану вартість, податку на прибуток по взаємовідносинам з позивачем.

Посилання відповідача на кримінальне провадження №0000026, у ході якого встановлені певні обставини щодо використання ТОВ ВТП «Борвік» групою осіб для прикриття незаконної діяльності, є необгрунтованити, оскільки у межах вказаного кримінального провадження та, зокрема в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 02.10.2018 у справі № 756/12341/18, на яку посилається відповідач в акті перевірки, зазначено про операції з іншими контрагентами та не міститься жодних відомостей про позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що вказаною ухвалою надано доступ до речей і документів ТОВ «УПК КОММЕРЦ», яке не є контрагентом позивача у спірних правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи між ТОВ «Довіра Аутдор» та ТОВ ВТП «Борвік» було укладено договір про надання рекламних послуг по розміщенню зовнішньої реклами від 25.07.2016 року №25/07/2016.

Відповідно до умов вказаного договору ТОВ ВТП «Борвік», як виконавець, приймає на себе зобов`язання самостійно або з залученням субпідрядника професійно і якісно провести Рекламну компанію в інтересах замовника на умовах передбачених даним договором, а ТОВ «Довіра Аутдор» зобов`язується прийняти й оплатити послуги виконавця.

На підтвердження виконання умов вищевказаного договору, дійсності та реальності господарської операції між ТОВ «Довіра Аутдор» та ТОВ ВТП «Борвік», позивачем надано належним чином засвідчені копії договору №25/07/2016Д від 25.07.2016, актів здачі-приймання робіт (надання послуг), рахунків-фактур, податкових накладних (а.с.114-140 том 1) по взаємовідносинам позивача із ТОВ ВТП «Борвік» зі сторони останнього підписані директором ОСОБА_7 (дана особа не згадується у вказаній вище ухвалі Оболонського районного суду міста Києва).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем до матеріалів справи не надано жодного доказу причетності ОСОБА_7 до будь-якої протиправної діяльності у сфері господарювання, в тому числі на посаді директора ТОВ ВТП «Борвік».

Крім того, відповідачем не доведено, що між позивачем і ТОВ ВТП «Борвік» мали місце злагоджені (узгоджені) дії, спрямовані на формальне оформлення господарських операцій без їх фактичного вчинення для отримання податкових вигід.

Також, колегія суддів звертає увагу, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Аналогічна правова позиція міститься також в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2019 у справі №804/6909/17.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Між тим, наявність податкових накладних та актів виконаних робіт, дійсно є обов`язковою обставиною для визначення правильності формування показників податкової звітності, але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на податковий кредит та витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано такі показники податкової звітності.

Фактичне здійснення господарських операцій підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які повністю відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV - містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, скріплені печатками контрагентів.

Суд позбавлений можливості прийняти до уваги посилання відповідача на невідповідність первинних документів вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже самі по собі порушення норм податкового законодавства іншими, а ніж позивач особами, не можуть бути доказом протиправної поведінки позивача.

В розумінні ст.16 ПК України, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту та витрат.

ПК України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов`язання / зменшення від`ємного значення, як наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця та податковими зобов`язаннями відповідача, та/або наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак «фіктивності» контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентом підтверджується належним чином завіреними копіями доказів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги змісту та обсягу господарських операцій, вказаних в наданих до перевірки документах, як наслідок, твердження про відсутність об`єктів оподаткування по спірним господарським операціям, ґрунтується виключно на припущені порушень норм податкового законодавства іншими, а ніж позивач особами, внаслідок чого, на думку контролюючого органу, первинні документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, а останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до показників податкової звітності.

При цьому, твердження суду про наявність в доводах контролюючого органу виключно припущень щодо неправомірної поведінки постачальників в ланцюгу постачання, ґрунтується на тому, що оскільки представником відповідача не надано доказів прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень, якими б таким особам збільшувались/зменшувались суми грошових зобов`язань з податку на прибуток, податку на додану вартість, то доводи, викладені в акті перевірки позивача, є лише думкою певної посадової особи, відповідальної за складання таких актів.

Отже, доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами «безтоварності»/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податкові повідомлення рішення №2, №2, №2 є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки, контролюючим органом не доведено обставин протиправного формування позивачем показників податкової звітності по взаємовідносинах зі спірним контрагентом.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма