Справа № 640/29278/20
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року (розглянута за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом Громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року, Громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі - відповідач 1), Державної міграційної служби України (далі - відповідач 2), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 4361 від 08 вересня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ № 193 від 19 листопада 2020 року Державної міграційної служби України в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15 липня 2005 року видану на ім`я громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 про оформлення, видачу, обмін посвідки на постійне проживання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що уповноважений міграційний орган приймаючи оскаржувані рішенні, посилаючись при цьому, на підпункт 9 пункт 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 яким визначено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію, діяв неправомірно, оскільки, відповідачем не було враховано того, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1994 році, а Закон України «Про імміграцію» прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача в наслідок прийняття суб`єктом владних повноважень неправомірних рішень.

Керуючись викладеними вище обставинами, позивач не погоджуючись з прийнятими відповідачем оскаржуваними рішеннями, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області № 4361 від 08 вересня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ № 193 від 19 листопада 2020 року Державної міграційної служби України в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15 липня 2005 року видану на ім`я громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Зобов`язано Центральне міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області (адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-А, ) повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про оформлення, видачу, обмін посвідки на постійне проживання, з урахуванням висновків викладених судом.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 19 серпня 2020 року громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області була подана заява про оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання. Така необхідність подачі заяви була пов`язана з обміном посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням іноземцем або особою без громадянства 45-річного віку, що передбачено підпунктом 5 пункту 7 Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25 квітня 2018 року.

Однак, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві було прийнято рішення № 4361 від 08 вересня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, в обґрунтування такої відмови уповноваженим органом було зазначено підпункт 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням та вважаючи таке рішення не обґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, позивачем 05 жовтня 2020 року до Державної міграційної служби України була подана скарга на рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживанні № 4361 від 08 вересня 2020 року.

10 листопада 2020 року Державною міграційною службою України було прийнято рішення «Про розгляд скарги» у якому зазначалось про правомірність оскаржуваного рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області та наголошено на той факт, що на момент подачі заяви на отримання посвідки на постійне проживання та на момент її отримання 15 липня 2005 року у громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 були відсутні підстави для отримання права на постійне проживання в Україні, а саме останньому не видавався дозвіл на імміграцію, що передбачено статті 4 Закону України «Про імміграцію».

В подальшому, Державною міграційною службою України 19 листопада 2020 року було видано Наказ № 193, яким визначено визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15 липня 2005 року видану на ім`я громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вищевказаними діями та рішеннями суб`єктів владних повноважень, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Як підтверджено матеріалами справи, первинно, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

В свою чергу, з аналізу матеріалів справи судом встановлено, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 перебуває на території України на законних підставах з 1994 року і являється директором представництва іноземної компанії (Соціалістичної республіки В`єтнам) «Нова Технологія» - КОТЕК з 2000 року, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію, довідкою про включення до ЄДРПОУ наказом про призначення на посаду.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані міграційним органом та зазначені у висновку.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 820/1863/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час розгляду справи, відповідачем не було доведено та матеріали справи не містять доказів того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б тягли за собою визнання його таким, що не має дозволу на імміграцію з підстави, передбаченої абзацом 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». Крім того, доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є отриманою у непередбаченому законом порядку також не надано.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем під час розгляду справи не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2002 році, а також доказів порушення позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви для видачі посвідки на постійне проживання в Україні (подання свідомо неправдивих відомостей чи підроблених документів), оскільки важливим є саме дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви 2002 році, а не на момент прийняття висновків відповідачем.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 802/864/16-а провадження № К/9901/11374/18.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при наданні позивачу у 2002 році посвідки на постійне місце проживання в Україні Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві проводило перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України «Про імміграцію», та підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Крім цього, відповідно до наявного в матеріалах справи висновку затвердженого начальником УГП та ІС ГУ МВС України в місті Києві полковником міліції В.М. Давиденко від 15 травня 2002 року вбачається, що уповноважені особи відповідного органу внутрішніх справ України прийшли до висновку, про наявність підстав для документування громадян В`єтнаму ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та громадянку В`єтнаму ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідками на проживання для іноземних громадян.

Щодо думки відповідача, що на момент звернення позивача, положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», оскільки позивач звернувся після передбаченого законом шестимісячного терміну та не мав правових підстав для отримання посвідки на постійне проживання, суд зазначає наступне.

Згідно абзацу 6 статті 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Так, згідно абзацу 6 пункту 4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні на момент видачі посвідки, оскільки він прибув до України в 1994 році, а Закон України «Про імміграцію» прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Аналогічні правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 27 лютого 2018 року по справі № 810/1709/17.

При наданні у 2002 році позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, уповноваженим підрозділом МВС України в місті Києві було проведено перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України, керуючись при цьому положеннями Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Колегія суддів також звертає увагу, що згідно положень статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, зауважує, що відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений статтею 12 Закону України «Про імміграцію», а «інших випадків», чинним законодавство не було передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом 4 пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію».

Колегія суддів не погоджується із доводами відповідача на той факт, що з 08 лютого 2002 року, тобто після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» втратила чинність, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Зазначена позиція узгоджується з висновками судів, що викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2013 року № К-36527/10, від 02 вересня 2011 року № К-36529/10, від 04 жовтня 2016 року провадження № К/800/16250/16.

Разом з цим, зазначає, що згідно з підпунктами 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26 грудня 2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, звертає увагу на те, що як вбачається із матеріалів справи та не спростовується і не заперечується відповідачем, позивач для надання пояснень не викликався, жодних дій, спрямованих на отримання від нього пояснень відповідачем не вживалося, запитів щодо отримання додаткової інформації відповідачем не направлялись, що являється порушень вимог Порядку від 26 грудня 2002 року № 1983.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідачем порушено вимоги пункту 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26 грудня 2002 року, оскільки позивача, у даному випадку, позбавлено процесуальних гарантій, встановлених статтею 13 ЄКПЛ щодо безпосередньої участі сторони у процедурі прийняття рішення компетентним органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі № 820/2262/17.

При цьому, зауважує, що доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою або отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано.

Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видала посвідку на постійне проживання за прийняття безпідставного рішення не надано.

Отже, зазначає, що на момент звернення позивача із заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію». Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Крім того, при розгляді зазначеної справи враховано, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України, працює та має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною.

Матеріалами справи встановлено, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 з 1998 року являється директором товариства з обмеженою відповідальністю «Укртурбо» код за , що підтверджується випискою з єдиного реєстру юридичних осіб, 28 січня 1998 року був зареєстрований в ДПА у м. Києві та отримав довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, одружений на громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , яка постійно проживає на території України і працює викладачем в Київському Національному університеті ім. Тараса Шевченка. Від шлюбу останні мають дітей повнолітню доньку та повнолітнього сина, які теж проживають на території України. Повнолітня донька на даний час є громадянкою України, що підтверджується доданими до позову документами.

При цьому, колегія суддів зазначає що відмова іноземцю в оформленні або видачі посвідки, яка з 2005 року вже була документована посвідкою на постійне проживання з терміном дії - безстроково, тягне за собою негативні наслідки для позивача, якими, відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію», є вилучення посвідки на постійне проживання, обов`язок особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством.

Крім того, звертає увагу, що навіть якщо б в 2002-2005 роках посвідку на проживання в Україні позивачу було б надано через помилку посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 січня 2012 року «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, враховуючи відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області № 4361 від 08 вересня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та наказ № 193 від 19 листопада 2020 року Державної міграційної служби України в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15 липня 2005 року видану на ім`я громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 про оформлення, видачу, обмін посвідки на постійне проживання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу вказаних норм статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно зі статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, з урахуванням встановлення матеріалами справи обставин протиправності прийнятих суб`єктом владних повноважень рішень та керуючись приписами Кодексу адміністративного судочинства України, суд для належного та об`єктивного захисту прав позивача вважає за необхідне зобов`язати Центральне міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 про оформлення, видачу, обмін посвідки на постійне проживання.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено всі обставини справи у зв`язку із чим прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль