Справа № 500/3110/21
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/3110/21 пров. № А/857/20546/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Пославського Д.Б.

представника позивача Гураль М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року (ухвалене головуючим суддею Баранюк А.З. о 14 год. 46 хв. у м. Тернопіль, повне судове рішення складено 11 жовтня 2021 року) у справі № 500/3110/21 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Адемн» до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправними та скасування податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Тернопільській області від 12.08.2020 № та від 12.08.2020 № .

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Тернопільській області від 12.08.2020 № та від 12.08.2020 № винесені безпідставно, оскільки судження податкового органу про те, що ТОВ «Неонгрупп» та ТОВ «ВЕКТОР-МК» не могли поставити олію соєву, а позивач її фактично не отримував і реальність постачання товару документально не підтверджена є помилковими. Вказує, що продукція (олія соєва) після поставки була експортована позивачем закордон, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Крім того вказує, що оскільки податкові накладні ТОВ «Неонгрупп» та ТОВ «ВЕКТОР-МК», на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, для позивача це є достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Тернопільській області від 12.08.2020 № та від 12.08.2020 № .

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що первинні документи, надані позивачем - за своєю формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, засвідчують факт виконання позивачем зобов`язань. Таким чином, факт реальності понесення позивачем витрат у спірних правовідносинах підтверджений матеріалами справи.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушення, викладені в акті перевірки, є необґрунтованими, зроблені на припущеннях контролюючого органу, які не підтвердженні жодними доказами, у зв`язку з чим оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентом, який не мав можливості фактично здійснювати господарські операції, у зв`язку з відсутністю майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі продажу або надання послуг, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноваженими особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставними.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку свого представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи в його відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ТОВ «Адемн» зареєстроване Тернопільською міською радою, свідоцтво про державну реєстрацію від 30.06.2015 № 0009795, 30.06.2015 його взято на податковий облік в органах державної податкової служби за № 24, товариство перебуває на обліку в Тернопільському управлінні ТУ ДПС у Тернопільській області.

ТОВ «Адемн» є платником податку на додану вартість. Фактичний вид діяльності за КВЕД 49.41 вантажний автомобільний транспорт.

На підставі наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 10.07.2020 № 817 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки» та від 16.07.2020 № 875 "Про продовження терміну проведення перевірки ТОВ «Адемн», у період з 10.07.2020 по 21.07.2020, було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Адемн» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку та від`ємного значення між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за травень 2020 року, результати якої оформлено актом від 28.07.2020 № 511/19-00-04-02/39864030.

Як вбачається із висновків даного акту, в ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено порушення ТОВ «Адемн» вимог п. п. б) п. 200.4 ст. 200, п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, п. 198.1., п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.1, п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704, в результаті чого:

завищено, суму бюджетного відшкодування ПДВ за травень 2020 року на 155025, 00 грн;

завищено від`ємне значення ПДВ, різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду за травень 2020 року на суму 540974, 00 грн.

Перевіркою підтверджено бюджетне відшкодування ПДВ за травень 2020 року на суму 339115 грн.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, Головним управлінням ДПС у Тернопільській області 12.08.2020 винесене податкові повідомлення-рішення:

№ , яким застосовано до позивача суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) по податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 0 копійок;

№ , яким зменшено суму бюджетного відшкодування у розмірі 155025,00 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 38756, 00 грн.

Позивач вважаючи оскаржені податкові повідомлення - рішення протиправними, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом 1 цього пункту.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість його дій, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають його право на отримання такої вигоди.

З наведеного слідує, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть враховуватися лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

З положень цієї норми вбачається те, що суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовленням товарів та послуг будуть відноситись до податкового кредиту саме в разі фактичного (реального) здійснення такої операції.

Як визначено у п. 198.2 цієї статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201 ст. 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Колегія суддів зазначає, що якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, позивач повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Податковий орган ставить під сумнів реальність здійснення господарських операцій позивача з контрагентами.

Судом встановлено, що в квітні 2020 року на підставі договору поставки № 0204-20 від 02.04.2020 позивач придбав у ТОВ «Неонгрупп» олію соєву в кількості 47,7 тонн на загальну суму 930150, 00 грн, в т. ч. 155025, 00 грн ПДВ.

Відповідно до умов наведеного вище договору ТОВ «Неонгрупп», іменоване надалі «Постачальник», в особі директора підприємства Куліковського Олександра Леонідовича, що діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та ТОВ «Адемн», іменоване надалі «Покупець», в особі директора Нечипорука А.М., що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, уклали даний договір поставки № 0204-20 від 02.04.2020.

Згідно розділу 4 Договору поставка товару здійснюється на умовах ЕХW зі складу за адресою: вул. Чернецького, 110, м. Первомайськ, Миколаївська область. Покупець за власний рахунок, своїми силами та засобами здійснює перевезення товару.

Поставка товару підтверджується оригіналами наступних документів: 1) Рахунок, 2) Видаткова накладна 3) ТТН, 4) Сертифікат якості для кожної відправленої цистерни виданий лабораторією виробника.

Датою поставки товару вважається дата оформлення ТТН та підписання видаткової накладної.

До перевірки надано наступні документи: видаткові накладні № 8 від 01.04.2020 та №27 від 12.04.2020, товарно-транспортні накладні форми № 1-ТТН від 01.04.2020 № 1 та від 12.04.2020 № 12 та посвідчення про якість на соєву олію від 01.04.2020 № 0104-20 та від 11.04.2020 б/н.

Також судом встановлено, що в березні-травні 2020 року на підставі договору поставки № 2703-2020 від 27.03.2020 позивач придбав у ТОВ «Вектор-МК» олію соєву в кількості 167, 21 тонн на загальну суму 3235640, 96 грн, в т. ч. 539273, 50 грн ПДВ.

Відповідно до умов наведеного вище договору ТОВ «Вектор-МК», іменоване надалі «Постачальник», в особі директора підприємства Куліковського Олександра Леонідовича, що діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та ТОВ «Адемн», іменоване надалі «Покупець», в особі директора Нечипорука А.М., що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, уклали даний договір поставки № 2703-2020 від 27.03.2020.

Згідно розділу 4 Договору поставка товару здійснюється на умовах ЕХW зі складу за адресою: вул. Чернецького, 110, м. Первомайськ, Миколаївська область. Покупець за власний рахунок, своїми силами та засобами здійснює перевезення товару.

Поставка товару підтверджується оригіналами наступних документів: 1) Рахунок, 2) Видаткова накладна 3) ТТН, 4) Сертифікат якості для кожної відправленої цистерни виданий лабораторією виробника.

Датою поставки товару вважається дата оформлення ТТН та підписання видаткової накладної.

До перевірки надано наступні документи: видаткові накладні від 27.03.2020 № 12, від 06.04.2020 № 6, від 26.04.2020 № 37, від 01.05.2020 № 2, від 07.05.2021 № 9, від 20.05.2020 № 29, від 22.05.2020 № 33, від 29.05.2020 № 46, товарно-транспортні накладні форми № 1-ТТН від 27.03.2020 № 2703, від 06.04.2020 № 604, від 26.04.2020 № 2604, від 01.05.2020 № 105, від 07.05.2020 № 0705/1, від 20.05.2020 № 2005/1, від 22.05.2020 № 2205, від 29.05.2020 № 2905/1та посвідчення про якість на соєву олію від 10.02.2020 № 10/02-20, від 01.04.2020 № 1/04-20, від 04.05.2020 № 04/05-20, від 18.05.2020 № 18/05-20.

Відтак враховуючи наведене вище, колегія суддів встановила, що факт здійснення реальної господарської операції між позивачем та вказаним вище контрагентом підтверджується відповідними первинними документами, копії яких наявні в матеріалах справи, які відображають зміст та обсяг цих господарських операцій, а також свідчать про зміни в майновому стані позивача, що відбувалися, у зв`язку із здійсненням оплати за отриманий товар/послуги, які були використані останнім у власній господарській діяльності.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів.

Щодо посилань контролюючого органу на те, що до перевірки не надано наказів на відрядження керівника ТОВ «Адемн» в м.Первомайск з метою отримання ТМЦ та авансових звітів на відшкодування витрат на ці відрядження, то суд першої інстанції вірно зазначив наступне.

У листі Мінсоцполітики від 13.09.06 № 905/13/84-06 зазначено, що питання, пов`язані зі службовими відрядженнями, врегульовані статтею 121 Кодексу законів про працю України, постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.99 № 663 «Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України та за кордон» (зі змінами), Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13.03.98 № 59 (зі змінами).

Зазначеною Інструкцією передбачено, що службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об`єднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Крім того, вищеназваною Інструкцією передбачено, що службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить в дорозі або має роз`їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями.

Міністерство фінансів України у своєму листі від 16.02.2017 № 31-08030-16-10/4313 роз`яснило, що у відповідності із Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів від 13.03.98 N59, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Тобто, рішення щодо оформлення поїздки працівника як службового відрядження у кожному конкретному випадку приймається керівником, виходячи з посадових обов`язків такого працівника, мети та завдань поїздки тощо.

Відтак, суд приходить до висновку, що вказані роз`яснення Міністерства фінансів України та Мінсоцполітики спростовують обов`язкове оформлення документів про відрядження, відсутність яких також покладена в основу висновків акту перевірки.

Щодо доводів контролюючого органу про те, що в усіх товарно-транспортних накладних форма № 1-ТТН, представлених до перевірки, вказано, що автомобільне підприємство - ТОВ «Адемн»; пункт навантаження: бульвар Миру 4Ж, м. Первомайськ, Миколаївська обл.; пункт розвантаження - м. Тернопіль, вул. Петрушевича, буд. 10, кв. 1 (адреса житлової квартири); олію отримав водій/експедитор - зазначено прізвище, ім`я, по-батькові, однак відсутні їх підписи; олію здав (відповідальна особа вантажовідправника) - директор ОСОБА_1 і його підпис скріплено печаткою ТОВ «Вектор-МК»; олію прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача) - ПІБ не вказано, а підпис скріплено печаткою ТОВ «Адемн», суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» при оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити: дата і місце складання; вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення; вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто; пункти завантаження і розвантаження.

Досліджені судом товарно-транспортні накладні відповідають вимогам встановленим Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та містять всі необхідні реквізити та відомості про вантаж, що транспортується.

Поряд із цим, суд зазначає, що недоліки на які посилається контролюючий орган є незначними, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції.

Колегія суддів вважає, що, недоліки в заповненні товарно-транспортних накладних не дають підстав вважати, що господарські операції не відбулися чи відбулася з порушенням, а встановлені недоліки, не впливають на стан конкретних активів та зобов`язань, збільшення або зменшення яких впливає на податковий облік, коли достеменно відомо, що така операція відбувалася в певний період. Не зазначення даних відомостей особами, які перевозили вантаж, є недоліком організації роботи перевізника та підставою для вирішення питання щодо відповідальності таких осіб в межах виконання ними трудових обов`язків, проте не може впливати на висновки податкової інспекції про реальність чи відсутність вчинення господарської операції між суб`єктами господарювання.

До того ж, суд першої інстанції вірно взяв до уваги пояснення керівника ТОВ «Адемн», допитаного в якості свідка, згідно яких товарно-транспортні накладні були підписані ним особисто, хоч там і відсутнє його прізвище, в місті Тернополі.

Щодо якості продукції то вона підтверджується посвідченнями виробника ТОВ «Неонгрупп» про якість на соєву олію від 01.04.2020 № 0104-20 та від 11.04.2020 б/н та посвідченнями виробника ТОВ «Вектор-МК» про якість на соєву олію від 10.02.2020 № 10/02-20, від 01.04.2020 № 1/04-20, від 04.05.2020 № 04/05-20, від 18.05.2020 № 18/05-20.

Водночас, як встановлено під час апеляційного розгляду справи, що податкові накладні за наслідками здійснення господарських операцій між ТОВ "Адем" і ТОВ «Неогрупп» та ТОВ «Адем» і ТОВ «Вектор-ВМ» зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних і контрагентами задекларовано податкові зобов`язання, що підтверджується актом перевірки, для позивача це є достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 819/1383/17 викладено висновок про те, що відсутність квитанцій про неприйняття податкових накладних свідчать про наявність у позивача підстав для формування сум податкового кредиту за такими податковими накладними.

Разом з цим колегія суддів вважає, доречним застосувати правову позицію наведену в постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі № 813/955/14 в якій зазначено, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними. Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат.

Відтак враховуючи, що в ході розгляду даної справи позивач довів, що подані первинні бухгалтерські документи є достатніми для підтвердження господарських операцій та підтверджують фактичне виконання договорів то колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимоги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 500/3110/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повний текст постанови складено у строк встановлений частиною 3 статті 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 31 січня 2022 року у зв`язку із тим що суддя Улицький В.З. з 17 січня 2022 року по 28 січня 2022 року був відсутній у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.