Справа № 120/83/21-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/83/21-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мультян Марина Бондівна

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

27 січня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Полотнянка Ю.П.

за участю:

секретаря судового засідання: Григорук В.С.,

представника відповідачів - Паука Вадима Вікторовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Чернігівської обласної прокуратури на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одинадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Чернігівської обласної прокуратури про визнання рішення протиправним, скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Одинадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора та Чернігівської обласної прокуратури з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Одинадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 3 від 11.12.2020 "Про неуспішне проходження атестації керівником Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області ОСОБА_1 ";

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 11.03.2021 №124к про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури;

- поновити ОСОБА_1 на посаді керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області або на рівнозначній посаді з 12.03.2021;

- стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.03.2021 по дату винесення судового рішення;

- стягнути судові витрати з відповідачів, а саме: Офісу Генерального прокурора та Чернігівської обласної прокуратури на користь позивача ОСОБА_1 .

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

- визнано протиправним та скасовано рішення Одинадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 3 від 11.12.2020 "Про неуспішне проходження атестації керівником Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області ОСОБА_1 ";

- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 11.03.2021 №124к про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області або на рівнозначній посаді тій, яку він обіймав до звільнення, з 13.03.2021;

- стягнуто з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 13.03.2021 по 01.09.2021 у розмірі 188829,81 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн. та понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Чернігівська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема апелянт зауважує, що відповідно до пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ звільнення прокурорів за пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" здійснюється за умови настання однієї з підстав, передбачених підпунктами 1-4 пункту 19 розділу II Закону №113-IX. При цьому, такої умови, як прийняття Генеральним прокурором рішення про ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури вказаним пунктом не передбачено, тому юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону №1697-VII є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором регіональної прокуратури.

В свою чергу відповідач - Офіс Генерального прокурора також подав до суду апеляційну скаргу на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року, в якій просить його скасувати, а позивачу відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що при проведенні атестації Одинадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), було дотримано норми закону. Апелянт вважає, що комісія не зобов`язана юридично доводити чи встановлювати у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв.

Також Офіс Генерального прокурора звернув увагу на дискреційні повноваження кадрових комісій щодо встановлення відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності та прийняття у зв`язку із цим відповідного рішення.

Позивачем подано до суду відзиви на апеляційні скарги відповідачів, в яких він просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скарги Офісу Генерального прокурора та Чернігівської обласної прокуратури - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.

В подальшому, позивачем та Офісом генерального прокурора були подані додаткові письмові пояснення на обгрунтування своїх доводів, які долучені до матеріалів справи та враховані при колегією суддів при прийнятті рішення.

В судовому засіданні представник відповідачів підтримав вимоги апеляційних скарг Офісу Генерального прокурора та Чернігівської обласної прокуратури.

Позивач в судове засідання не з"явився, подавши заяву про апеляційний розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.09.2019 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 року №113-IX, відповідно до якого усі працівники органів прокуратури підлягають проходженню атестації на підставі Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 03.10.2019 року №221.

З метою реалізації вимог щодо проведення атестації прокурорів та слідчих органів прокуратури наказом Генерального прокурора 17.11.2020 № 543 утворено Одинадцяту кадрову комісію обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих).

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 21.07.2021 № 238 визнано такими, що втратили чинність, накази Генерального прокурора, у тому числі від 17.11.2020 № 543 «Про створення одинадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих)».

За результатами проведення атестації прокурорів, Одинадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) прийнято рішення від 11.12.2020 № 3 про неуспішне проходження позивачем атестації за результатами проведеної співбесіди.

Так, за змістом рішення № 3 кадровою комісією зазначено наступне: «Керуючись п. 13,17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та п. 6розділу 1, п. 16 розділу 4 Порядку проходження прокурором атестації, під час проведення співбесіди, Комісія з ясувала обставини, які свідчать про невідповідність керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності, зокрема:

- низький рівень професійної етики прокурора підтверджується численними публікаціями наявними у матеріалах співбесіди, зверненням директора ТОВ «Батьківщина» щодо упередженого досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000077, а також проведенням у 2015 році службового розслідування за фактом вживання алкогольних напоїв на робочому місці (інформація частково підтвердилася);

- не зміг належним чином обґрунтувати наявність у нього коштів на придбання ОСОБА_2 у власність у 2013 році квартиру в м. Хмільник за 216 тис. грн., у 2015 році будинку площею 244 кв.м. у м. Бершадь, а ОСОБА_3 у 2019 році двох квартир в м. Ірпінь за 533 тис. грн. та 311 тис. грн., при офіційних заробітках останнього із 1998року по 2019 рік - 229 тис. грн., що свідчить про його (прокурора) недоброчесність.

На підставі вказаного рішення наказом Генерального прокурора від 11.03.2020 №124к позивача звільнено з посади керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 12.03.2021, що слугувало підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в оскаржуваному рішенні Комісії мотивів його прийняття, посилань на конкретні обставини і підстави, а також відсутність у відповідачів будь-яких доказових доводів, які б слугували і стали підставою для дискреційних висновків Комісії, за яких позивач не відповідає законодавчо визначеним критеріям для зайняття посади прокурора, перевірка на наявність яких здійснюється в межах атестації прокурорів.

З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позивача в частині визнання протиправним та скасування рішення Одинадцятої кадрової комісії від 11.12.2020 року № 3 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», прийняте щодо ОСОБА_1 ..

Вирішуючи позовну вимогу щодо поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин окремі положення Кодексу законів про працю України, прийняв рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Прилуцької місцевої прокуратури з 13.03.2021 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2021 по 01.09.2021.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірно висновку щодо задоволення позовних вимог позивача, при цьому частково не погоджується з мотивами, вказаними в оскаржуваному рішенні. Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України регулюються Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII (надалі - Закон №1697-VII).

Статтею 16 Закону №1697-VII встановлено особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до частини 3 статті 16 Закону №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді передбачені статтею 51 Закону №1697-VII.

Так, пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Відтак, аналіз наведеної норми свідчить про те, що законодавцем передбачено самостійні підстави для звільнення прокурора із займаної ним посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII, а саме:

- у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду;

- у разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

25.09.2019 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 року №113-IX (надалі - Закон №113-IX), відповідно до пункту 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" якого з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Пунктом 10 розділу ІІ Закону №113-IX визначено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Відповідно до пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Судом встановлено, що наказ Генерального прокурора від 11.03.2020 №124к, яким позивача звільнено з посади керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", не містить деталізації підстави такого звільнення, як це передбачено пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII. Тому, посилання у наказі на положення пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" як на підставу звільнення позивача, суд першої інстанції вірно визнав є безпідставним.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду у постанові від 24.04.2019 року у справі №815/1554/17 пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Статтею 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації.

Відповідно до статті 81 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах положення цього Кодексу поширюється, якщо інше не встановлено законом.

Органи прокуратури України відносяться до юридичних осіб публічного права.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні то самого лише, що особа ліквідується є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників з`ясувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: чи припинення виконання функцій ліквідованого органу чи покладення виконання цих функцій на інший орган.

Аналогічні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 04.03.2014 року у справі № 21-8а14, від 28.10.2014 року у справі № 21-484а14, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 21.03.2018 року у справі № 802/651/16-а та від 24.09.2019 року у справі № 817/3397/15.

Судом встановлено, що Прилуцька місцева прокуратура, територіальна юрисдикція якої поширювалася на Прилуцький район, була утворена у зв`язку з прийняттям Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014 року, діяла у системі прокуратури України на правах місцевої прокуратури (без статусу юридичної особи публічного права) та підпорядковувалася прокуратурі Чернігівської області, яка діяла як регіональна прокуратура із статусом юридичної особи публічного права.

Згідно з наказом Генерального прокурора "Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур" від 03.09.2020 року № 410 перейменовано без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Прокуратуру Чернігівської області на Чернігівську обласну прокуратуру, тобто, відповідач має нову назву. Цей наказ набирає чинності з дня початку роботи обласних прокуратур відповідно до рішення Генерального прокурора, прийнятого в порядку, визначеному пунктом 4 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX.

На виконання пункту 4 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 року № 414 днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020 року.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що юридична особа з ідентифікаційним кодом 02910114 має найменування "Чернігівська обласна прокуратура", місцезнаходження: Україна, 14000, Чернігівська обл., місто Чернігів, вул. Князя Чорного, будинок 9.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що відповідачами не надано доказів того, що під час звільнення позивача із займаної посади, мали місце або ліквідація, або реорганізація прокуратури Чернігівської області, або скорочення кількості прокурорів прокуратури Чернігівської області. Тому суд дійшов висновку про ненастання події, з якою пов`язано можливість застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Тому, суд погодився з доводами позивача про відсутність ознак ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду, відтак посилання у наказі про звільнення на положення пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" визнав безпідставним.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в даному випадку та вважає їх помилковими з наступних підстав.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді передбачені статтею 51 Закону України «Про прокуратуру». Пункт 9 частини першої цієї статті встановлює, що прокурор звільняється з посади у разі, зокрема, ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Безпосередні умови звільнення прокурора з посади, передбачені статтями 52 - 60 цього Закону, норми яких корелюються з нормами щодо загальних умов звільнення, що встановлені частиною першою статті 51 цього Закону.

Зокрема, щодо приписів пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону, то їм корелюють положення статті 60 цього Закону, якими конкретизовано підстави звільнення прокурора з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Водночас варто зауважити, що дію статті 60 зупинено до 1 вересня 2021 року (абзац четвертий пункту 2 розділу II Закону № 113-IX), а тому з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», прокурора не може бути звільнено з посади в період зупинення дії цієї норми, тобто в період проходження ним атестації.

Частиною п`ятою статті 51 зазначеного Закону визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Отже, саме з 25 вересня 2019 року особливості застосування до прокурорів положень пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статей 42, 42, частин першої - третьої статті 49І, статті 74, частини третьої статті 121 Кодексу законів про працю України, на які посилається позивач у своїх доводах, установлюються Законом України «Про прокуратуру».

Тому з 25 вересня 2019 року саме цей Закон, а не Кодекс законів про працю України поширюється на правовідносини між позивачем і відповідачами.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року в справі №440/2682/20.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що мотиви рішення суду першої інстанції в даній частині підлягають зміні.

А саме, колегія суддів вважає, що підстави для незастосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" в даному випадку пов"язані не з відсутність ознак ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якому позивач обіймав посаду, а з зупиненням дії статті 60 Закону України «Про прокуратуру» до 1 вересня 2021 року (абзац четвертий пункту 2 розділу II Закону № 113-IX), а тому з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», прокурора не може бути звільнено з посади в період зупинення дії цієї норми, тобто в період проходження ним атестації.

Відтак, наказ Генерального прокурора від 11.03.2020 №124к про звільнення позивача з посади керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури, є протиправним та підлягає скасуванню з наведених вище колегією суддів підстав.

Щодо правомірності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації, колегія суддів даючи правову оцінку діям відповідачів зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 7, 9 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

З метою проведення атестації прокурорів наказом Генерального прокурора України від 03 жовтня 2019 року №221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (надалі - Порядок №221).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу I Порядку №221 проведення атестації прокурорів та слідчих регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних) забезпечують кадрові комісії Офісу Генерального прокурора, а прокурорів та слідчих місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) - кадрові комісії обласних прокуратур.

Пунктом 6 розділу І Порядку № 221 передбачено, що атестація включає такі етапи:

1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень:

1) рішення про успішне проходження прокурором атестації;

2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 цього Порядку.

Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання;

Співбесіда проходить у формі засідання комісії, де члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності (пункт 14 розділу IV Порядку № 221).

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання (пункт 15 розділу IV Порядку № 221).

Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації (пункт 16 розділу IV Порядку № 221).

Судом встановлено, що позивачем успішно пройдено два іспити у формі анонімного тестування, а саме тестування на знання та вміння у застосуванні закону і відповідність здійснювати повноваження прокурора та тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

За результатами іспитів, Одинадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) прийнято рішення від 11.12.2020 року № 3 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» з якого вбачається, що комісія дійшла висновку, про невідповідність ОСОБА_1 вимогами доброчесності, професійної етики та поведінки прокурора.

Абзац третій пункту 12 Порядку № 233 регламентує, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Зі змісту оскаржуваного рішення від 11.12.2020 року № 3 вбачається, що «комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності, зокрема:

- низький рівень професійної етики прокурора підтверджується численними публікаціями наявними у матеріалах співбесіди, зверненням директора ТОВ «Батьківщина» щодо упередженого досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000077, а також проведенням у 2015 році службового розслідування за фактом вживання алкогольних напоїв на робочому місці (інформація частково підтвердилася);

- не зміг належним чином обґрунтувати наявність у нього коштів на придбання ОСОБА_2 у власність у 2013 році квартиру в м. Хмільник за 216 тис. грн., у 2015 році будинку площею 244 кв.м. у м. Бершадь, а ОСОБА_3 у 2019 році двох квартир в м. Ірпінь за 533 тис. грн. та 311 тис. грн., при офіційних заробітках останнього із 1998року по 2019 рік - 229 тис. грн., що свідчить про його (прокурора) недоброчесність.»

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що в рішенні про наявність службового розслідування у 2015 році за фактом вживання позивачем алкогольних напоїв на робочому місці, відсутнє належне обґрунтування, яким чином його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, та чи це свідчить про невідповідність вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності прокурора. Більше того, як зазначено у самому рішення, інформація стосовно проведеного у 2015 році службового розслідування за фактом вживання алкогольних напоїв на робочому місці часткового підтвердилася.

Тому, судом витребувано з Вінницької обласної прокуратури матеріали службового розслідування, проведеного у 2015 році відносно ОСОБА_1 за фактом вживання алкогольних напоїв на робочому місці, а також належним чином завірені копії всіх наказів винесених за результатами його проведення.

Відповідно матеріалів службового розслідування, проведеного у 2015 році відносно ОСОБА_1 за фактом вживання алкогольних напоїв на робочому місці, а також належним чином завірені копії всіх наказів винесених за результатами його проведення, які були витребувані судом першої інстанції з Вінницької обласної прокуратури судом встановлено, що прокурор ОСОБА_1 дійсно був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у 2015 році та йому було оголошено догану, відповідно наказу прокуратури Вінницької області від 01.03.2016 №258К. Однак, в даному наказі також зазначено, що службовим розслідуванням (перевіркою) встановлено, що підтвердити факт вживання алкогольних напоїв прокурором ОСОБА_1 не вдалося за можливе, оскільки не встановлено обставин, які б вказували на те, що він перебував в стані алкогольного сп`яніння. Отже, факт вживання алкогольних напоїв на робочому місці ОСОБА_1 не підтвердився.

Також варто врахувати, що наказом №357к від 06.04.2016 знято дисциплінарне стягнення «догану» із прокурора Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області радника юстиції ОСОБА_1 , накладене наказом прокурора Вінницької області від 01.03.2016 №258к.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що за один і той самий проступок може бути накладене тільки одне дисциплінарне стягнення. Однак, оскаржуваним рішенням від 11.12.2020 року № 3, позивача фактично повторно притягнуто до відповідальності за один й той самий проступок.

При цьому встановлено, що 30.01.2017 ОСОБА_1 , незважаючи на наявність відносно нього у 2015 році службового розслідування на накладеної догани, було переведено на вищу посаду, а саме керівником Прилуцької місцевої прокуратури.

Більше того, на момент проходження атестації прокурор діючих дисциплінарних стягнень не мав, а обґрунтування того, в чому саме полягає низька компетенція прокурора, що пов`язана з притягненням його до дисциплінарної відповідальності в оскаржуваному рішенні відповідача відсутнє.

Стосовно висновку про низький рівень професійної етики прокурора, що підтверджується численними публікаціями наявними в матеріалах співбесіди, зверненням директора ТОВ "Батьківщина" щодо упередженого досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000077, судом встановлено, що доказів проведення службових розслідувань з питань викладених у скаргах щодо упередженого проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000077 відповідачем не надано, в чому саме полягала упередженість позивача при проведенні досудового розслідування не обґрунтовано. Підтвердження перевірки фактів зазначених в скаргах також суду не надано.

Також, рішення одинадцятої кадрової комісії містить висновок про те, що «прокурор не зміг належним чином обґрунтувати наявність у нього коштів на придбання ОСОБА_2 у власність у 2013 році квартиру в м. Хмільник за 216 тис. грн., у 2015 році будинку площею 244 кв.м. у м. Бершадь, а ОСОБА_3 у 2019 році двох квартир в м. Ірпінь за 533 тис. грн. та 311 тис. грн., при офіційних заробітках останнього із 1998року по 2019 рік - 229 тис. грн., що свідчить про його (прокурора) недоброчесність».

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, та підтверджено під час апеляційного розгляду з наявних в матеріалах справи відеоматеріалів, проведення співбесіди із ОСОБА_1 , відповідно яких встановлено, що під час співбесіди позивач надав Комісії переконливі пояснення на всі поставлені йому питання. Тому твердження, що комісії не було належним чином обґрунтовано наявність коштів на придбання майна, також не підтверджені.

Крім того, позивачем подавалися декларації до Національного агентства з питань запобігання корупції за 2014-2020 роки. За цими деклараціями будь-яких доказів щодо недостовірності даних або доказів невідповідності вартості майна доходам позивача не підтверджено.

Поряд з цим суд зазначає, що повноваження стосовно здійснення контролю, в тому числі щодо перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, незалежно від посади, яку займає така особа, віднесені до виключної компетенції НАЗК, яка має відбуватися у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VII.

Вказане узгоджується з висновками щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 02.10.2018 у справі № 800/433/17 (П/9901/112/18).

Національне агентство за наслідком виявлення недостовірних відомостей у декларації або ознак необґрунтованості активів, в обов`язковому порядку повідомляється або юридична особа публічного права, в якій працює декларант, або сам суб`єкт декларування.

Таким чином, повноваженнями на перевірку декларацій, проведення моніторингу способу життя відповідачі в даному випадку не наділені.

У свою чергу будь-яких рішень або повідомлень Національного агентства з питань запобігання корупції у відношенні позивача в частині задекларованих ним відомостей не виявлено та відповідачами не заявлено, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність таких відомостей від Національного агентства з питань запобігання корупції у Одинадцятої кадрової комісії під час проведення атестації та винесення оскаржуваного рішення.

Отже, рішення комісії з даного питання колегія суддів вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам та жодним чином не свідчить про невідповідність позивача вимогам доброчесності, оскільки не ґрунтується на належних доказах зворотного.

І, як наслідок, на підставі наведених вище обставин, колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції, що рішення Одинадцятої кадрової комісії від 11.12.2020 року № 3 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки його зміст є лише є констатацією сумніву у доброчесності прокурора та його професійній етиці, без належного обґрунтування такого висновку.

Водночас, відносно того, що проведення атестації є дискреційними повноваженнями Комісії, необхідно врахувати, що обсяг цієї дискреції не може бути необмеженим і повинен підлягати зовнішньому/публічному контролю, в тому числі судовому. Процес та результат атестації повинен бути зрозумілим як безпосереднім учасникам цих відносин, зокрема, прокурору, так і суспільству загалом, адже коли йдеться про необхідність сформувати якісний прокурорський корпус, якому довіряло б це суспільство, то обґрунтованість/умотивованість рішень щодо атестації кожного прокурора є необхідною для цього умовою та гарантією.

Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура атестації і чи була дотримана процедура його прийняття. Її обсяг і ступінь залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала прокурора, виставляючи певну кількість балів, тобто які мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непроходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.

Зокрема, рішення можна вважати вмотивованим, якщо в ньому зазначено обставини, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку № 221 питань, які мають бути дослідженні в рамках атестації прокурора; є посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; є оцінка доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується процедура атестації; є посилання на норми права, якими керувалася Комісія. Таке рішення повинно містити судження Комісії щодо професійної, особистої, соціальної компетентності прокурора, його доброчесності та професійної етики, відтак його здатності на належному рівні здійснювати покладені на нього законом обов`язки на займаній посаді.

Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою в межах розгляду справи № 9901/831/18 (постанова від 09 жовтня 2019 року).

З урахуванням зазначеного, Вінницький окружний адміністративний суд дійшов вірного висновку про необхідність задоволення вимог позивача в частині визнання протиправним та скасування рішення Одинадцятої кадрової комісії від 11.12.2020 року № 3 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», прийняте щодо ОСОБА_1 , оскільки у спірному рішенні Комісія обмежилася посиланнями лише на існування, начебто, обґрунтованих підстав вважати позивача таким, що не відповідає вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, без пояснень в чому такий сумнів полягає, чим він обґрунтований та підтверджений, що є неприпустимим. Окрім того, такий підхід до атестації певною мірою підриває авторитет до системи прокуратури загалом.

Вирішуючи позовну вимогу щодо поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції зважаючи на те, що положеннями Закону України "Про прокуратуру" не врегульовано процедуру поновлення на посаді прокурора в разі його незаконного звільнення, обгрунтовано, з метою ефективного відновлення порушених прав позивача та уникнення декларативності судового рішення суд застосував до спірних правовідносин окремі положення Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Враховуючи, що ОСОБА_1 обіймав посаду керівника Прилуцької місцевої прокуратури, тому він підлягає поновленю на посаді керівника Прилуцької місцевої прокуратури з 13.03.2021, оскільки за змістом наказу №124к, 12.03.2021 вважається останнім робочим днем ОСОБА_1 , за який йому нараховано та виплачено заробітну плату.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік (частина 2 статті 235 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок №100).

За приписами абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 3 Порядку визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Натомість, у пункті 4 Порядку йдеться про виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Довідкою Чернігівської обласної прокуратури вих. №21-141 вих 21 від 18.06.2021 року про суму заробітної плати ОСОБА_1 підтверджується те, що у січні 2021 року та у лютому 2021 року (два останні календарні місяці роботи, що передували звільненню позивача) йому нараховано 1684,53 гривню та 9612,96 гривні відповідно. При цьому, позивач у січні 202 року фактично відпрацював 1 день, а у лютому 2021 року 6 днів. У довідці також зазначено, що середньоденний заробіток у вказаному періоді становив 1613,93 гривні.

Судом встановлено, що проведений Чернігівською обласною прокуратурою розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, сформований з дотриманням вимог Порядку №100.

Відтак, на користь позивача з Чернігівської обласної прокуратури слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2021 по 01.09.2021 у розмірі 188829,81.

Враховуючи вищенаведені норми, суд дійшов висновку, що наявні підстави для поновлення позивача на посаді керівника Прилуцької місцевої прокуратури з 13.03.2021, з мотивів, наведених у позові та, як наслідок, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2021 по 01.09.2021.

Окрім того, з урахуванням положень пунктів 2 та 3 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, а також в частині стягнення з Чернігівської обласної прокуратури на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця слід допустити до негайного виконання.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат, зокрема, вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу адвоката, суд першої інстанції дійшов висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

До такого висновку, суд дійшов з врахуванням наступного.

Відповідно до частини 1, 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частинами другою-третьою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Так, в матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 20.01.2021 відповідно якого, за надання послуг клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) у розмірі 5000 грн.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Адвокат не зобов`язаний надавати детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), у випадку, якщо розмір гонорару, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.

Суд також вважає за необхідне врахувати правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 280/2635/20, згідно якої Верховний Суд встановив, що відмова у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства.

Таким чином, за вказаних обставинах, суд першої інстанції, на підставі наданих доказів, дійшов вірного висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року частково не відповідає в частині мотивів прийняття рішення. В іншій частині, рішення суду першої інстанції прийнято правомірно і колегія суддів вважає його обгрунтованим.

За правилами ст. 315, 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції по суті спору частково не відповідають матеріальним нормам закону, що призвело до неправильного її вирішення, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в мотивувальній частині.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Чернігівської обласної прокуратури задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції, викладених у мотивувальній частині даної постанови.

В решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 01 лютого 2022 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Полотнянко Ю.П.