Справа № 640/20565/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, 0-2650, 0-2650, 0-2650, 0-2650, 0-2650, 0-2650, 0-2650, 0-2650, 0-2650, 0-2650, 0-2650, 0-2650.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року значений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ГУ ДПС у м. Києві подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ГУ ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року на розумний строк.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є сільськогосподарським товаровиробником, а належні останньому нежитлові будівлі споруди віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» і використовуються позивачем для утримання та розведення свійських тварин, зберігання зерна і кормів, відповідної техніки по обробці та збиранню сільськогосподарської продукції.

Контролюючим органом, встановивши наявність у позивача земельних ділянок, винесено наступні податкові повідомлення-рішення (далі по тексту - оскаржувані ППР):

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпунктом 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 47 172,27 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 4 667,15 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 930,75 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 2 088,60 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 644,82 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 148,18 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 87 196,38 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 15 106,07 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 87,86 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 12 752,02 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 1 168,28 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 15 102,35 грн.;

- відповідно до податкового повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №0-2650, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 5 431,86 грн.

Зазначені оскаржувані ППР винесені позивачу як власнику нежитлових будівель та приміщень, а саме:

- АДРЕСА_1 загальною площею 844,70 кв.м. (нежиле приміщення);

- АДРЕСА_2 , загальною площею 1561,40 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_3 , загальною площею 291,80 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_4 , загальною площею 11,80 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_4 , загальною площею 86,80 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_4 , загальною площею 19,90 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_4 , загальною площею 626,80 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_4 , в загальною площею 156,90 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_5 , загальною площею 811,30 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_6 , загальною площею 811,50 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_4 , загальною площею 1712,60 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_4 , загальною площею 125,00 кв.м. (нежитлова будівля);

- АДРЕСА_4 , загальною площею 280,50 кв.м. (нежитлова будівля).

Вважаючи протиправними оскаржувані ППР, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано до суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт того, що він є сільськогосподарським товаровиробником та використовує вищевказані об`єкти майна безпосередньо у своїй сільськогосподарській діяльності.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Приписи пункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначають, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За правилами підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

При цьому підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України визначає, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Відповідно до підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

За визначенням підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Тобто, для цілей застосування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, звільняються від оподаткування цим податком споруди, які використовуються сільськогосподарським товаровиробником безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №814/2040/16 та від 04 грудня 2018 року у справі №649/593/16-а.

Таким чином, спірними в даному випадку є питання:

- чи є позивач сільськогосподарським товаровиробником;

- чи відносяться до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належні позивачу споруди;

- чи не здає позивач такі споруди в оренду, лізинг або позичку.

Так, наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Згідно з ДК 018-2000 до групи «Будівлі нежитлові інші» (код 127) належить клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271), який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо.

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», що включає підкласи: 1271.1 «Будівлі для тваринництва»; 1271.2 «Будівлі для птахівництва»; 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна»; 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні»; 1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства»; 1271.6 «Будівлі тепличного господарства»; 1271.7 «Будівлі рибного господарства»; 1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва»; 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) «Будівлі нежитлові» належить клас (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що у 2018 році позивач був власником 13 приміщень, а саме:

- Київська область, Сквирський р-н, с. Мильківці, вул. Шкільна, 13-а, прим.1 загальною площею 844,70 кв.м. (нежиле приміщення - склад);

- Київська область, Сквирський р-н, с. Мильківці, вул. Шкільна, 13-а, загальною площею 1561,40 кв.м. (нежитлова будівля - корівник);

- Київська область, Таращанський р-н, с. Улашівка, вул. Набережна, 9, загальною площею 291,80 кв.м. (нежитлова будівля - комора);

- Київська область, Таращанський р-н, с. Веселий Кут, вул. Чапаєвська, 2б, загальною площею 11,80 кв.м. (нежитлова будівля - зерносховище);

- Київська область, Таращанський р-н, с. Веселий Кут, вул. Чапаєвська, 4г, загальною площею 86,80 кв.м. (нежитлова будівля - зерносховище);

- Київська область, Таращанський р-н, с. Веселий Кут, вул. Чапаєвська, 2а, загальною площею 19,90 кв.м. (нежитлова будівля - склад, зерносховище);

- Київська область, Таращанський р-н, с. Веселий Кут, вул. Чапаєвська, 4б, загальною площею 626,80 кв.м. (нежитлова будівля - зерносховище);

- Київська область, Таращанський р-н, с. Веселий Кут, вул. Чапаєвська, 4в, в загальною площею 156,90 кв.м. (нежитлова будівля - зерносховище);

- АДРЕСА_5 , загальною площею 811,30 кв.м. (нежитлова будівля - вівчарник);

- АДРЕСА_6 , загальною площею 811,50 кв.м. (нежитлова будівля - свинарник);

- АДРЕСА_4 , загальною площею 1712,60 кв.м. (нежитлова будівля - корівник);

- Київська область, Таращанський р-н, с. Веселий Кут, вул. Чапаєвська, 6б, загальною площею 125,00 кв.м. (нежитлова будівля - будинок тваринника);

- АДРЕСА_4 , загальною площею 280,50 кв.м. (нежитлова будівля - зерносховище).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Великокутської сільської ради від 19 серпня 2020 року №205 АДРЕСА_4 .

Дослідивши наявні у справі на підставі документів, що підтверджують право власності ОСОБА_1 , а саме копій договорів купівлі-продажу нежитлових будівель та витягів із технічної документації, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що вказані вище будівлі (споруди), з урахуванням їхнього функціонального призначення відносять до відповідного до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства».

Разом з тим, відповідач як суб`єкт владних повноважень, не довів належними та допустимими доказами, що позивач здає належні йому споруди в оренду, лізинг або позичку.

У свою чергу, ОСОБА_1 , зареєстрований як фізична особа-підприємець, починаючи з 22 вересня 2015 року, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

До видів діяльності позивача віднесено, серед іншого, розведення овець, кіз (КВЕД 01.45), розведення свиней (КВЕД 01.46), вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур (КВЕД 01.11), вирощування овочів, коренеплодів і бульбоплодів (КВЕД 01.13), розведення великої рогатої худоби молочних порід (КВЕД 01.41), розведення свійської птиці (КВЕД 01.47) тощо.

При цьому, як зазначає позивач, починаючи з серпня 2018 року позивач намагався зареєструвати в ЄДР юридичних селянське фермерське господарство, але за відсутності технічної можливості одночасної реєстрації останнього як ФОП та як ФОП-фермера, що підтверджується листом Міністерства юстиції України від 27 січня 2020 року, така реєстрація проведена лише 18 грудня 2019 року після внесення у 2019 році програмних змін в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб до розділу «Інформація про здійснення зв`язку» шляхом доповнення додатковим реченням «та відомості щодо створення фізичною особою-підприємцем сімейного фермерського господарства». Питання реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб сімейного фермерського господарства технічно вирішено лише 12 серпня 2020 року після оновлення програмного забезпечення.

На підтвердження статусу сільськогосподарського товаровиробника, у розумінні підпункту «ж» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, ОСОБА_1 , також надав довідку Малолисовецької сільської ради від 05 лютого 2020 року №74, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та інформацію з Державного реєстру речових прав про наявність в користуванні позивача земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Вказані обставини свідчать, що позивач є сільськогосподарським товаровиробником, належні йому споруди відносяться до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються в оренду, лізинг або позичку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належні позивачу споруди не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що виключає правомірність визначення суми податкового зобов`язання, згідно з оскаржуваними ППР.

У свою чергу, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які б підтверджували правомірність визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Також, при вирішенні даного спору суд враховує, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року у справі 640/20559/20 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, яке набрало законної сили відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2021 року, встановлено протиправність визначення позивачу податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо того самого нерухомого майна, яке є спірним у межах цього спору, але щодо податку за 2019 рік.

При цьому, в рішенні від 29 березня 2021 року у справі 640/20559/20 Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що «позивачем надано до суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт того, що позивач є сільськогосподарським товаровиробником та використовував вищевказані об`єкти майна безпосередньо у своїй сільськогосподарській діяльності. Відтак, суд дійшов висновку, що податковим органом невірно визначений об`єкт оподаткування».

Відповідно до ч.4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що податковим органом безпідставно винесено оскаржувані ППР, що свідчить про їх протиправність та необхідність скасування.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06).

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 09.02.2022 року