Справа № 580/11194/21
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року справа № 580/11194/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Рідзеля О.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Мельникової О.М.,

представника позивача Мохуренко Н.І. (за довіреністю),

представника відповідача Демченко М.В. (за довіреністю),

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

21.12.2021 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Черкаського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач), в якому позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Демченко М.В. про стягнення виконавчого збору від 11.02.2021 у виконавчому провадженні №52048996.

Позов мотивовано тим, що під час відкриття виконавчого провадження №52048996 редакція Закону України «Про виконавче провадження» передбачала стягнення виконавчого збору у розмірі 10% суми, що фактично стягнута з боржника. Проте, заборгованість з позивача не стягувалась, а виконавче провадження закінчене у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу.

При цьому, спірна постанова прийнята під час дії редакції Закону України «Про виконавче провадження», що передбачає стягнення виконавчого збору залежно від суми заборгованості, що підлягає стягненню. Вказане суттєво погіршує становище позивача та може призвести до подвійного стягнення виконавчого збору у разі поновлення виконавчого провадження.

Ухвалою від 26.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

02.02.2022 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що стягнення виконавчого збору відбувається одночасно із відкриттям виконавчого провадження. При цьому, виконавчий збір розраховується із суми заборгованості, що підлягає стягненню. Тому спірна постанова є обґрунтованою.

Ухвалою від 03.02.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив судовий розгляд справи по суті.

Дослідивши письмові докази та надавши їм правову оцінку, суд встановив таке.

18.10.2010 Соснівський районний суд м. Черкаси видав виконавчий лист №2-2159/10 про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості в сумі 74457,64 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 2379,76 грн., пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 8188,53 грн., судових витрат в сумі 1820,00 грн., а всього 12388,29 грн.. Загальна сума заборгованості у гривневому еквіваленті становить 608049,41 грн.

Постановою Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 19.08.2016 відкрито виконавче провадження №52048996, в якому боржником визначено ОСОБА_1 .

Постановою Черкаського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11.02.2021 у виконавчому провадженні №52048996 стягнуто з боржника (позивача у справі) виконавчий збір у розмірі в сумі 60804,94 грн.

Постановою від 30.11.2021 у виконавчому провадженні №52048996 повернуто виконавчий документ стягувачу.

Не погоджуючись з вказаною постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся в суд з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ "Про виконавче провадження" (далі Закон №1404-VІІІ).

Згідно з ч.1 ст.1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст.5 Закону № 1404-VІІІ визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною 1 ст.18 Закону № 1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На підставі ч.5 ст.26 Закону №1404-VІІІ (у редакції станом на час відкриття виконавчого провадження 19.08.2016) виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частинами 1, 2 ст.27 Закону №1404-VIII (у редакції станом на час відкриття виконавчого провадження 19.08.2016) визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону №1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Між тим, Законом України від 3 липня 2018 року №2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону №1404-VІІІ.

З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінилась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми.

При цьому, з 28 серпня 2018 року до часу прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору (11.02.2021) ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Таким чином, з урахуванням того, що внесені Законом України від 3 липня 2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника (позивача у справі), а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №1340/5053/18 та обов`язкові для врахування судом відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

Крім того суд враховує, що постановою від 30.11.2021 у виконавчому провадженні №52048996 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону № 1404-VIII (надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа без подальшого виконання).

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами ч.5 вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Для вирішення спору суд застосовує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18 відповідно до яких при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Суд врахував, що державним виконавцем не здійснено стягнення з боржника (позивача у справі) на користь стягувача (АБ «Укргазбанк») присуджених сум за виконавчим листом Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.10.2010 №2-2159/10 в сумі 608049,41 грн., а виконавчий документ повернуто у зв`язку із відповідною заявою стягувача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону №1404-VIII.

Статтею 2 Закону №1404-VIIІ визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У спірних відносинах державним виконавцем не було дотримано вказаних принципів.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і не надав доказів понесених судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 241-246, 287, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Демченко М.В. від 11.02.2021 у виконавчому провадженні №52048996 про стягнення виконавчого збору в розмірі 60804,94 грн.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ