Справа № 600/3900/21-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/3900/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Боднарюк Олег Васильович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

07 лютого 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Полотнянка Ю.П. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Чернівецької міської ради з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення 48 сесії Чернівецької міської ради VI скликання №1171 від 27.03.2014 року "Про затвердження містобудівної документації "Коригування генерального плану міста Чернівців" у частині поміщення земельної ділянки площею 0,0805 га по АДРЕСА_1 , в зону багатоповерхової квартирної житлової та громадської забудови з буквено-цифровим індексом Ж-3;

- зобов`язати Чернівецьку міську раду розглянути питання про внесення змін до генерального плану м. Чернівців та схеми зонування території м. Чернівці щодо поміщення земельної ділянки площею 0,0805 га по АДРЕСА_1 , в зону житлової забудови з буквено - цифровим індексом Ж-1.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідач направив на адресу суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлено всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 573,30 кв.м., та земельної ділянки площею 0,0805 га, на якій розміщений вказаний будинок, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Житловий будинок є триповерховою одноквартирною капітальною будівлею і відноситься до типу індивідуальних садибних будинків, цільове призначення земельної ділянки: 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Згідно акта прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку від 25.01.1999 року зазначений будинок зданий в експлуатацію.

Судом також встановлено, що в генеральному плані м. Чернівців, затвердженому рішенням 17 сесії міської ради І скликання від 03.07.1993р. № 458, в подальшому відкоригованому та затвердженому рішенням 27 сесії Чернівецької міської ради IV скликання № 563, належна позивачеві земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходилась в зоні території житлової садибної забудови, як і суміжні ділянки № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 .

Рішенням 48 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 27.03.2014р. № 1171 "Про затвердження містобудівної документації "Коригування генерального плану міста Чернівці", в складі якої розроблено схему зонування території м. Чернівці, зазначену земельну ділянку по АДРЕСА_1 , поміщено в зону багатоповерхової забудови квартирної житлової та громадської забудови з буквено-цифровим індексом Ж-3.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що під час ухвалення спірного рішення, відповідачем не враховано те, що на земельній ділянці розташований триповерховий із мансардним поверхом індивідуальний (садибний) житловий будинок. Відтак, останнім порушено встановлений Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", Порядком № 290 та ДБН Б.1.1-15:2012 порядок замовлення та розроблення містобудівної документації на місцевому рівні та внесення до неї змін, а також порушено його права та інтереси, оскільки позивач позбавлений можливості здійснити перебудову чи реконструкцію належного йому будинку, а в разі пожежі чи стихійного лиха, внаслідок чого відбулось би його руйнування, останній позбавлений права на його відновлення.

Вважаючи дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є припущенням, не містять жодного обґрунтування негативного впливу спірним рішенням на жодні конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать виключно про незгоду позивача з указаним рішенням, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу. Безпосередньо позивач не зазнав жодного втручання в свої права або реальної шкоди внаслідок схвалення спірного рішення, оскільки останнє не спричинило впливу саме на позивача.

На переконання суду, встановлені обставини під час судового розгляду справи, свідчать про відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відносини, щодо внесення змін до генерального плану населеного пункту стосується жителів відповідного міста, кожен з яких має як права, так і обов`язки щодо участі в управлінні територіальною громадою міста.

Згідно ст. 2 Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Оскаржуваним у даній справі рішенням схвалено затвердження містобудівної документації "Коригування генерального плану міста Чернівців" у частині поміщення земельної ділянки площею 0,0805 га по АДРЕСА_1 , в зону багатоповерхової квартирної житлової та громадської забудови з буквено-цифровим індексом Ж-3.

Схемою зонування, яка є складовою генерального плану передбачено, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 розміщена в зоні Ж-3.

Відповідно до пояснювальної записки плану зонування: Ж-3 - зона багатоповерхової квартирної житлової та громадської забудови.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Зона багатоквартирної квартирної житлової забудови виділена для забезпечення, правових умов формування кварталів багатоквартирних житлових будинків без обмеження рівня поверховості з високою щільністю забудови, а також відповідних об`єктів повсякденного обслуговування місцевого рівня, некомерційних комунальних підприємств, скверів, ігрових спортивних майданчиків.

Переважні види забудови та іншого використання земельних ділянок: багатоквартирні житлові будинки до 4 - 9 поверхів включно.

Частиною 1 статті 16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (станом на день виникнення спірних правовідносин) містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Відповідно до частини 9 статті 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зміни до генерального плану населеного пункту можуть вноситися не частіше, ніж один раз на п`ять років.

Такі зміни вносяться органом місцевого самоврядування, який затверджував генеральний план населеного пункту. Питання про дострокове внесення змін до генерального плану населеного пункту може порушуватися за результатами містобудівного моніторингу перед відповідною сільською, селищною, міською радою відповідною місцевою державною адміністрацією.

Крім того, відповідно до статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зміна функціонального призначення територій не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, які були передані (надані) у власність чи користування до встановлення нового функціонального призначення територій.

Забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Отже, прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, не змінює цільового призначення належної позивачеві земельної ділянки, та не перешкоджає ОСОБА_1 використовувати її за таким цільовим призначенням.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно зауважив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що порушено її права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Порушені права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу в майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом".

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2 та 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Вказана правова позиція сформована в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 522/3665/17, від 09.02.2021 року у справі № 484/2707/16а.

Доводи ОСОБА_1 як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі зводяться в основному до тверджень про порушення у майбутньому її права на вільне володіння, користування і розпорядження належною їй земельною ділянкою. Проте, такі твердження колегія суддів вважає не достатніми для доведення порушеного права, яке підлягає захисту в судовому порядку.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність факту порушення прав та законних інтересів позивача на підставі чого він звернувся до суду, адже позивачем не зазначено, в чому саме полягає порушення спірним рішенням його особистих прав чи інтересів, а наведено лише наявність права на звернення до суду з відповідним позовом, оскільки існування рішення органу влади можливо свідчитиме про порушення права останнього в майбутньому, при настанні певних подій (стихійного лиха, тощо).

Більш того, з часу (2014р) внесення змін до генерального плану, до часу звернення в суд (2021р) у позивача не виникало сумнівів щодо правомірності спірного рішення і позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що внесені зміни до генерального плану міста в частині зони забудови з Ж-1 на Ж-3, якимось чином не відповідають діючим нормам законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції про відсутність порушення особистого права, свобод або інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в оскаржуваній частині відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Чернівецький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Полотнянко Ю.П. Граб Л.С.