Справа № 520/25249/21
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2022 р. № 520/25249/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волошина Д.А., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Харківській області №Ф-13021-58 від 18.11.2019 до ОСОБА_1 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному соціальному внеску у сумі 26539,26 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з часу реєстрації як фізичної особи підприємця в 2008 році до часу її припинення (зняття з реєстрації) у 2021 році, позивач підприємницьку діяльність не здійснював, доходу від підприємницької діяльності не отримував, жодних звітів та інших документів до контролюючого органу не надавав. Між тим, працював як найманий працівник, застрахована особа в ТОВ «АРЕС-С» з 05.11.2018 по 20.12.2019, а також з 07.09.2020 по 16.04.2021. А тому з вимогою по сплаті боргу (недоїмки) № Ф-13021-58 від 18.11.2019 та наявності боргу станом на 22.11.2021 по єдиному соціальному внеску у сумі 37788,74 гривень позивач не погоджується та вважає оскаржений індивідуальний акт незаконним.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що оскаржувана в даній справі вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13021-58 від 18.11.2019 є цілком законною та обґрунтованою, винесеною відповідно до чинного законодавства, а позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Згідно з інтегрованою карткою платника ОСОБА_1 з єдиного внеску, останньому щоквартально в автоматичному режимі проведено нарахування єдиного внеску з 2017 року по III квартал 2019 року (включно), згідно з Законом №2464-VI. Станом на 31.10.2019 в ІКП позивача з єдиного внеску обліковувався борг у розмірі 26 539,26 гривень. У зв`язку з наявністю боргу станом на 31.10.2019 контролюючим органом в автоматичному режимі сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 18.11.2019 № Ф-13021-58 на загальну суму 26539,26 грн, що відповідає абзацу 2 пункту 3 розділу VI Інструкції № 449.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що факт перебування позивача у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Арес-С» підтверджується довідкою з Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 18.01.2022. Позивач зазначив, що у відповідача не було підстав для формування та направлення вимоги, оскільки в порушення приписів Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не було проведено перевірку ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця з питань правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що твердження позивача щодо неможливості надати обґрунтоване заперечення щодо розміру боргу у зв`язку з відсутністю помісячного розрахунку такого боргу є неспроможним, з огляду на наведені у розрахунку формули, за якою він здійснювався. Для цілей визначення мінімального розміру єдиного внеску ГУ ДПС зазначає, що мінімальний розмір єдиного внеску у 2017 році становить 704,00 грн у місяць, з розрахунку 3200,00 * 22 %, де 3200,00 грн - мінімальна заробітна плата у 2017 році, 22 % - розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата. У 2018 році - 819,06 грн у місяць (мінімальна заробітна плата 3 723,00 гривень). У 2019 році - 918,06 грн у місяць (мінімальна заробітна плата 4173,00 гривень). Станом на 31.10.2019 в ІКП позивача з єдиного внеску обліковувався борг у розмірі 26 539,26 гривень. У зв`язку з наявністю боргу станом на 31.10.2019, контролюючим органом в автоматичному режимі сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 18.11.2019 № Ф-13021-58 на загальну суму 26 539,26 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи та вказані заяви, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Харківській області з 15.01.2008.

19.10.2021 державним реєстратором Гуліус О.М. Департаменту реєстрації Харківської міської ради був зроблений запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 . Номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців та громадських формувань 001090017, що підтверджується копією Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №18 від 10.10.2021.

Згідно з інтегрованою карткою платника ОСОБА_1 з єдиного внеску, останньому щоквартально в автоматичному режимі проведено нарахування єдиного внеску з 2017 року по III квартал 2019 року (включно) згідно з Законом №2464-VI. Станом на 31.10.2019 в ІКП позивача з єдиного внеску обліковувався борг у розмірі 26 539,26 гривень.

У зв`язку з наявністю боргу станом на 31.10.2019 контролюючим органом в автоматичному режимі сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 18.11.2019 № Ф-13021-58 на загальну суму 26539,26 грн.

Згідно наданого відповідачем розрахунку боргу (недоїмки) з єдиного внеску, вимога від 18.11.2019 №Ф-13021-58 у розмірі 26539,26 грн складається з:

- 09.02.2018 - у розмірі 8448,00 грн (3200,00 * 22% * 12) (за 2017 рік) де 3200,00 грн - мінімальна заробітна плата, 22% - розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), 12 - кількість місяців;

- 19.04.2018 - у розмірі 2457,18 грн (3723,00 * 22% * 3, де 3723,00 грн - мінімальна заробітна плата, 22% - розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), 3 - кількість місяців) (за І квартал 2018 року);

- 19.07.2018 - у розмірі 2457,18 грн (3723,00 * 22% * 3, де 3723,00 грн - мінімальна заробітна плата, 22% - розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), 3 - кількість місяців) Ш квартал 2018 року):

- 19.10.2018 - у розмірі 2457,18 грн (3 723 * 22% * 3, де 3723,00 грн - мінімальна заробітна плата, 22% - розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), 3 - кількість місяців) (III квартал 2018 року);

- 21.01.2019 - у розмірі 2457,18 грн (3723,00 * 22% * 3, де 3723,00 грн - мінімальна заробітна плата, 22% - розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), 3 - кількість місяців) (IV квартал 2018 року);

- 19.04.2019 - у розмірі 2754,18 грн (4173,00 * 22% * 3, де 4173,00 грн - мінімальна заробітна плата, 22% - розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), 3 - кількість місяців) (І квартал 2019 року);

- 19.07.2019 - у розмірі 2754,18 грн (4173,00 * 22% * 3, де 4173,00 грн - мінімальна заробітна плата, 22% - розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), 3 - кількість місяців) (II квартал 2019 року);

- 21.10.2019 - у розмірі 2754,18 грн (4173,00 * 22% * 3, де 4173,00 грн - мінімальна заробітна плата, 22% - розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), 3 - кількість місяців) (III квартал 2019 року).

Міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові 19.03.2020 відкрите виконавчого провадження №61434694 на підставі заяви ДФС у Харківській області про примусове виконання вимоги №Ф-13021-58 від 18.11.2019 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у сумі 26539,26 гривень про стягнення з позивача на користь держави зазначеної суми.

Позивач, не погоджуючись із вказаною вимогою, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, судом встановлено наступне.

Відповідно до положень пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VІ, згідно частин другої та третьої статті 9 даного Закону, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи. Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», особи, зазначені в пунктах 4 та 5-1 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», для платників, зазначених в пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5, 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5, 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до абзацу 4 частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених в пунктах 4, 5 частини 1 статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. В разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до частини 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. В іншому випадку матиме місце подвійна сплата єдиного внеску окремо за місцем роботи за трудовим договором, та окремо за підприємницьку діяльність, яку особа не здійснює, оскільки постійно працює як найманий працівник.

Водночас, якщо особа не перебуває в трудових відносинах і за неї ніхто не сплачує єдиний внесок, вище переліченими нормами встановлений безальтернативний обов`язок особи регулярно сплачувати єдиний внесок. При цьому в разі неотримання доходу, за будь яких умов, єдиний внесок має бути сплачений не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць. Звільнені від обов`язкової сплати єдиного внеску тільки фізичні особи, які отримують пенсію або соціальну допомогу.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , з 05.11.2018 по 20.12.2019 та з 07.09.2020 по 16.04.2021 позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю "АРЕС-С" (а.с.20).

Згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про застраховану особу ОСОБА_1 з січня 2018 року по жовтень 2018 року включно страхові внески сплачено не було, а за 2017 рік даних щодо сплати страхових внесків та роботи позивачем до суду не подано, відтак нарахування єдиного внеску за вказаний період є законним.

В період з листопада 2018 року по вересень 2019 року включно страхові внески сплачено страхувальником - ТОВ "АРЕС-С".

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем до суду не надано, як і пояснень щодо не врахування вказаних обставин під час нарахування позивачу ЄСВ за період з листопада 2018 року по вересень 2019 року включно.

Отже, наданою позивачем до суду копією виписки з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 підтверджено сплату страхувальником, його роботодавцем, ЄСВ за застраховану особу (позивача) за період з листопада 2018 року по вересень 2019 року включно.

Суд звертає увагу, що основоположним принципом збору ЄСВ є обов`язковість законодавчого визначення умов і порядку його сплати, відсутність у законі конкретної вказівки на необхідність сплати єдиного внеску у вищеописаному випадку свідчить на користь висновку про відсутність у позивача обов`язку з його сплати.

Визначальним при вирішенні спірних правовідносин є мета сплати єдиного внеску отримання особою права на соціальне забезпечення у разі настання страхового випадку. Позивачу таке право гарантоване за рахунок участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманого працівника та сплати єдиного внеску за неї роботодавцем за основним місцем роботи.

Доказів здійснення позивачем господарської діяльності та отримання у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності в ході розгляду справи судом не встановлено та відповідачем не надано.

Щодо направлення податкової вимоги суд зазначає наступне.

Відповідно до п.59.1. ст.59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Згідно Розділу IV п.7. Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затверджений Hаказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 № 610 (в редакції чинній на момент направлення вимоги) податкова вимога вважається належним чином врученою платнику податків (крім фізичних осіб), якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Податкова вимога вважається надісланою (врученою) фізичній особі, якщо її вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному абзацом третім пункту 6 цього розділу.

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Позивач у позовній заяві зазначив, що не був повідомлений відповідачем належним чином (шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення, або надання повідомлення під підпис особисто) про необхідність сплати боргу. Зазначене підтверджується копією поштового конверту від 27.12.2020, який не був ним отриманий, так як за вказаною відповідачем адресою позивач не проживав, та був знятий з реєстрації з 09.02.2005, що підтверджується штампом у паспорті.

Судом встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 18.11.2019 №Ф-13021-58 направлена на адресу реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , зазначену у реєстраційних даних ( АДРЕСА_1 ), засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Конверт з вимогою та повідомлення про вручення повернулися до ГУ ДПС у Харківській області за закінченням терміну зберігання згідно з довідкою про причини повернення/досилання.

Відповідно до п. 70.7 ст. 70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Порядок дій фізичної особи та контролюючих органів встановлені Положенням про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків затверджено Наказом Міністерства фінансів України 29 вересня 2017 року №822, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2017 р. за № 1306/31174 (далі - Положення). Відповідно до пунктів 1, 2 розділу IX Положення фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів відомості про зміну даних, які вносяться до Облікової картки або Повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання Заяви за формою № 5-ДР (додаток 12) або Заяви за формою № 5-ДРП (додаток 13) відповідно. Фізичні особи подають зазначені заяви особисто або через представника до контролюючого органу за своєю податковою адресою (місцем проживання), а у разі зміни місця проживання - до контролюючого органу за новим місцем проживання. Фізичні особи, які тимчасово перебувають за межами населеного пункту проживання, подають зазначені заяви особисто або через представника до будь-якого контролюючого органу.

Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не надано до контролюючого органу форму 5-ДР про зміну місця реєстрації. Позивачем це твердження не спростоване та доказів на підтвердження протилежного ОСОБА_1 до суду не надано, а отже належною адресою є податкова адреса позивача, зазначена у реєстраційних даних; АДРЕСА_1 , за якою відповідно до паспорту позивача серії НОМЕР_2 позивач був зареєстрований з 09.02.2005, а не як зазначив у позові - знятий з реєстрації з цієї дати.

Отже, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску направлена за останньою відомою адресою позивача.

Окрім того, доводи позивача про направлення вимоги на іншу адресу не є самостійною підставою для її скасування.

Щодо наявності у позивача статусу платника єдиного внеску суд зазначає наступне.

Відповідно до відомостей ІТС «Податковий блок» ОСОБА_1 з 15.01.2008 по 19.10.2021 перебував на обліку в ГУ ДПС як фізична особа - підприємець, що здійснює свою діяльність на загальній системі оподаткування.

Створення та формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) передбачено Законом № 755-ІV, який набрав чинності 01 липня 2004 року.

Крім того, цим Законом визначена процедура державної реєстрації, що передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання (підтвердження) правового статусу фізичної особи-підприємця.

Законом № 2390-VІ, який набрав чинності 03 березня 2011 року внесено зміни до Закону № 755-ІV. Зокрема, пунктами 2- 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VІ передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VІ визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР.

За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Посилаючись на вищевказані норми статей Законів №755-IV, №2390-VI та правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо звільнення від сплати єдиного внеску осіб, які не замінили свідоцтва старого зразка, видані до 01 липня 2004 року, та відповідно не перереєструвалися, позивач стверджує, що був зареєстрований без його відома у 2013 році.

З цим твердженням суд не погоджується, та вважає доводи позивача безпідставними, оскільки ані інформаційні системи податкового органу, ані відомості ЄДР не містять відмітки про те, що свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вважається недійсним.

Зважаючи на те, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 15.01.2008 (номер запису в ЄДР: 0090017), тобто після набрання чинності Законом № 755-IV, а відповідно з використанням бланків нового зразка, то свідоцтво про державну реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця є дійсним до моменту державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

Згідно з відомостями ЄДР датою запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 є 19.10.2021, номер запису: 001090017, підстава: власне рішення. Ці ж відомості містяться в ITC «Податковий блок». Отже, позивач з 15.01.2008 по 19.10.2021 відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI був платником єдиного внеску.

Таким чином, підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що ГУ ДПС у Харківській області під час нарахування ОСОБА_1 ЄСВ за 2017 рік та з січня 2018 року по жовтень 2018 року включно як застрахованій особі, діяло в межах повноважень та на підставі чинного законодавства.

А оскільки період з листопада 2018 року по вересень 2019 року включно страхові внески за позивача сплачено страхувальником, ТОВ "АРЕС-С", відповідач протиправно нарахував страхові внески за вказаний період.

Отже, у зв`язку з встановленням в ході розгляду справи протиправності нарахування позивачу ЄСВ за період з листопада 2018 року по вересень 2019 року, суд вважає за необхідне скасувати вимогу Головного управління ДПС у Харківській області від 18.11.2019 №Ф-13021-58 про сплату боргу (недоїмки) в частині сплати позивачем суми ЄСВ в загальному розмірі 9900,66 грн (2 місяці IV кварталу 2018 року - 1638,12 грн, та I-III квартал 2019 року - 8262,54 грн).

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню.

Позивач також просив стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору та витрати, пов`язані з розглядом справи на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

Як передбачено ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п.95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), п.80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), п.88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст.41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження витрат з оплати правничої допомоги, наданої протягом розгляду справи, позивачем надано до матеріалів справи: копію договору про надання правової допомоги №15 від 15.10.2021, укладеному із адвокатом Горностаєвим В`ячеславом Івановичем, акт приймання послуг з правової допомоги №1 від 29.11.2021, свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю №848 Горностаєва В.І., ордер на надання правової допомоги адвокатом Горностаєвим В`ячеславом Івановичем серії ХВ №757, квитанція до прибуткового касового ордера №15 від 29.11.2021 про оплату позивачем 7000,00 грн.

Згідно з актом приймання послуг з правової допомоги №1 від 29.11.2021, адвокатом надано правову допомогу в судовій справі, а саме: консультування щодо можливості оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки (2 години) - 1000 грн; аналіз практики застосування судами законодавства з питань сплати єдиного внеску фізичною особою-підприємцем (3 години) - 1000 грн; аналіз документів, пов`язаних з оскарженням вимоги про сплату боргу (недоїмки), виготовлення адвокатських запитів тощо (2 години) - 1000 грн; складання позовної заяви про скасування індивідуального акта (4 години) - 2000 грн; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат за участь у судових засіданнях 2000,00 грн. (2 судових засідання). Всього 7000,00 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст. 19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 7000,00 грн є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих послуг, оскільки такі послуги, як консультування, аналіз судової практики та аналіз документів клієнта охоплюються загальною адвокатською діяльністю та має на меті складання позовної заяви і подання її до суду.

Сума судових витрат за участь у судових засіданнях 2000,00 грн за 2 судових засідання є також необґрунтованою, оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження та судові засідання по даній справі не проводились.

При цьому суд звертає увагу, що дана справа є справою незначної складності, а також враховує відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій з аналогічного предмету спору та аналогічні мотивам тим, що наведені у позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного позову. Також, по даній категорії справ склалася усталена судова практика, висловлена Верховним Судом у зразковій справі №520/3939/19, а тому, на думку суду, підготовка позову у цій справі, не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд приходить до переконання про недотримання вимог ч. 3, 5 ст. 134 КАС України, а тому, з урахуванням критерію співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, та обсягом виконання відповідних робіт, стягнута має бути сума витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн за складення позовної заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позов задоволено частково, стягнута має бути сума витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн та витрат по сплаті судового збору розмірі 454,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ЄДРПОУ ВП 43983495) про визнання протиправною та скасування вимоги задовольнити частково.

Скасувати вимогу Головного управління ДПС у Харківській області від 18.11.2019 №Ф-13021-58 про сплату боргу (недоїмки) в частині сплати позивачем суми ЄСВ в розмірі 9900,66 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот гривень 66 коп.).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області суму сплаченого судового збору у розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок) та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.А. Волошин