Справа № 620/11163/21
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2022 року Чернігів Справа № 620/11163/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заяць О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Михайло-Коцюбинської селищної ради, в якому просить:

- визнати неправомірними (протиправними) дії Михайло-Коцюбинської селищної ради щодо здійснення виплати ОСОБА_1 компенсації проїзних документів в меншому розмірі, ніж це передбачено ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- стягнути з Михайло-Коцюбинської селищної ради (вул. Шевченка, 50, смт. Михайло-Коцюбинське, 15552, Чернігівський район, Чернігівська область, Україна, ) на користь ОСОБА_1 витрати за проїзд до ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» та назад, з пересадкою у м. Києві, у розмірі 3669,50 грн. (три тисячі шістсот шістдесят дев`ять грн.50 коп.)

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він має статус особи потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії та має право на стовідсоткову знижку вартості проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад, однак відповідачем протиправно здійснено виплату компенсації проїзних документів в меншому розмірі.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду у справі відкрито провадження та призначено слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем подано відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, вказавши , що за відсутністю бюджетних асигнувань, закладених у витратах місцевого бюджету на 2021 рік та відповідної програми, прийняття якої є виключною компетенцією селищної ради згідно статті 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» кошти на виплату компенсації особам, віднесеним до І категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС за безоплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад у витратах місцевого бюджету селищної ради на 2021 рік не передбачені. В межах заходів програми «Соціальний захист малозабезпечених верств населення Михайло-Коцюбинської громади на 2021 рік», розглянувши заяву ОСОБА_1 від 26.07.2021 про надання йому матеріальної допомоги на відшкодування витрат на проїзд, рішенням виконавчого комітету селищної ради № 331 від 12.08.2021 йому було надано матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (відшкодування витрат на проїзд) в розмірі 1000 грн із загального фонду селищного бюджету. Відповідач зазначив, що компенсація вартості проїзду згідно пункту 19 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивачу не виплачувалась за відсутності відповідної програми та бюджетних асигнувань на виплату такої компенсації.

У відповіді на відзив позивач підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити повністю, вказуючи, що відмова у виплаті компенсації з підстав відсутності відповідної програми та бюджетних асигнувань не передбачена жодним нормативно-правовим актом, а отже є протиправною. Зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов`язків.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив на позов та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 має статус особи потерпілого від Чорнобильської катастрофи(1 категорії), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 04.09.2019.

У період з 10.07.2021 по 21.07.2021 відповідно до путівки № 160960 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в дочірньому підприємстві «Клінічний санаторій ім. Горького» приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (Україна, 65038, Одеська область, м, Одеса, Фонтанська дорога, 165).

Вартість проїзду до санаторію та назад, з пересадкою у м. Києві, були сплачені ОСОБА_1 . Зокрема, сплачено всього 3669,50 грн, з яких: 130,00 грн - вартість проїзду автотранспортом 09.07.2021 сполученням Чернігів-Київ (квиток АБАБ № 019599), 1867,02 грн - вартість проїзду залізничним транспортом 09.07.21 сполученням Київ пас - Одеса (квиток ВЛ № 997581); 1542,48 грн - вартість проїзду залізничним транспортом 21.07.2021 сполученням Одеса - Київ пас (квиток ВЛ № 997582); 130,00 грн - вартість проїзду автотранспортом 22.07.2021 сполученням Київ-Чернігів (квиток ААВФ № 011702).

Позивач 26.07.2021 звернувся до відповідача із заявою про відшкодування витрат на проїзд відповідно до п. 19 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у сумі 3 669,50 грн.

Листом від 30.08.2021 № 994 відповідач повідомив позивача, що рішенням виконавчого комітету Михайло-Коцюбинської селищної ради від 12.08.2021 № 331 позивачу виділено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем у розмірі 1000,00 грн. Відшкодувати повну суму, вказану в заяві, Михайло-Коцюбинська селищна рада не в змозі, у зв`язку з відсутністю Програми відшкодування витрат на проїзд постраждалим від аварії на ЧАЕС та відсутністю коштів у бюджеті.

Вважаючи такі дії відповідача щодо нездійснення виплати компенсації проїзних документів протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

За приписами пункту 19 частини першої статті 20 Закону особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

У свою чергу, абзацами 1, 2 пункту 13 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 (у редакції до 26.10.2016) (далі - Постанова № 936), було передбачено, що відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку (без врахування пересадок) здійснюється за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та за місцем реєстрації громадян на підставі проїзних квитків, пред`явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад. При цьому сума відшкодування вартості проїзду залізничним транспортом не повинна перевищувати вартості проїзду у плацкартному або купейному вагоні швидкого поїзду, а також у вагонах другого класу швидкісного поїзду.

Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 № 759 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 та від 14.05.2015 № 285" внесені зміни до Постанови № 936, якими виключено абзаци 1 та 2 пункту 13, що встановлювали відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на підставі проїзних квитків, поданих управлінню соціального захисту населення.

При цьому суд враховує, що гарантоване право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи, на компенсацію безплатного проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад в повному обсязі визначено пунктом 19 частини першої статті 20 Закону, а Закон України має вищу юридичну силу над постановою Кабінету Міністрів України, у зв`язку з чим громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і віднесені до 1-ї категорії, гарантується відповідне право на відшкодування вартості проїзду.

Посилання відповідача на відсутність виділених з Державного бюджету України коштів, а також не затвердження відповідних місцевих програм, як на підстави невиконання покладеного на нього обов`язку щодо проведення компенсації вартості квитків за проїзд, суд вважає необґрунтованими, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов`язків, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Кечко проти України", "Бурдов проти Росії").

Така ж правова позиція і Конституційного Суду України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Неодноразово і Верховний Суд України у своїх рішеннях вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі № 21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

З матеріалів справи вбачається, що позивач має статус особи потерпілого від Чорнобильської катастрофи (1 категорії) та відповідно до проїзних документів здійснив проїзд Чернігів-Київ-Одеса, вартість якого у сумі складає 3669,50 грн без вартості користування постільною білизною, відшкодування вартості якої не передбачено законодавством.

Отже, враховуючи, що чинним законодавством України гарантовано право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи на компенсацію в повному обсязі за рахунок державного бюджету, вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку один раз на рік, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частин четвертої та п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В силу частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У зазначеному рішенні підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 269).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано суду: договір про правову допомогу від 13.09.2021, додаток № 1 до договору від 13.09.2021 калькуляцію, акт виконаних робіт від 13.09.2021, виписку по особовим рахункам з 13.09.2021 по 14.09.2021, а саме оплата за правову допомогу згідно договору від 13.09.2021 на суму 5000,00 грн, ордер серії ЧН № 075682 від 13.09.2021.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 зазначив, що адвокат не зобов`язаний надавати детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), у випадку, якщо розмір гонорару, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.

Окрім того, Верховний Суд у постанові звертає увагу на зміст ст. 134 КАС України, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

У свою чергу, Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20 вказав, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Так, суд зазначає, що розмір оплати за надання правової допомоги визначений у договорі про правову допомогу у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Таким чином, виходячи із конкретних обставин справи, зважаючи на відсутність заперечень відповідача щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 5000,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судового збору, у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області щодо здійснення виплати ОСОБА_1 компенсації проїзних документів в меншому розмірі, ніж це передбачено ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стягнути з Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 витрати за проїзд до ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» та назад, з пересадкою у м. Києві, у розмірі 3669 (три тисячі шістсот шістдесят дев`ять) грн 50 (п`ятдесят) коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: Михайло-Коцюбинська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області, вул.Шевченка, б.50,смт Михайло-Коцюбинське,Чернігівський район, Чернігівська область,15552, .

Повний текст рішення суду виготовлено 07 лютого 2022 року.

Суддя О.В. Заяць