Справа № 580/555/22
Суддя: Анжеліка БАБИЧ
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

31 січня 2022 року справа № 580/555/22

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Бабич А.М., перевіривши матеріали позову ОСОБА_1 до Медведівської сільської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

24.01.2022 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) (далі позивач) до Медведівської сільської ради (20930, Черкаська обл., Черкаський р-н, село Медведівка, вулиця Б.Хмельницького, будинок 44 В) (далі відповідачі) про:

визнання неправомірною і недобросовісною бездіяльності відповідача в частині організації і здійснення заходів землеустрою щодо визначення меж, лінійних розмірів між точками поворотних кутів і загальних розмірів земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ,- з метою врегулювання земельних відносин перед продажем органом самоврядування нерухомості в обсязі садиби за вказаною адресою у 2008 році та в частині обліку землі за вказаною адресою в одиницях площі у відсутність лінійних, кутових і координатних значень;

визнання неправомірною і недобросовісною діяльності відповідача щодо надання третім особам рішеннями від 14.12.2021 №17-6/VIII та №17-7/VIII дозволу на розроблення документації із землеустрою для приватизації землі за вказаною вище адресою, відносно якої у відповідача відсутні отримані в результаті землеустрою відомості щодо її меж і користувачів, та яка за законом може відноситися до садиби позивача;

зобов`язання відповідача здійснити землеустрій на земельній ділянці за вказаною вище адресою щодо визначення зовнішніх меж садиби позивача на підставі земельно-облікових, правовстановлюючих та довідкових матеріалів щодо зазначеної садиби в якості дії, яка повинна бути здійснена до продажу житлової нерухомості 10.10.2008, та вирішити подальшу долю рішень від 14.12.2021 №17-6/VIII та №17-7/VIII в залежності від отриманих в результаті робіт із землеустрою значень площі, координат точок поворотних кутів і лінійних розмірів зовнішніх меж садиби.

Додатково заявив клопотання, в яких просив:

розгляд справи провести за участю сторін з огляду на складність у послідовності правових подій спору та передбачити йому строк для надання відповіді на відзив;

відсутність у позовній заяві третіх осіб, що отримали дозволи на розроблення документації із землеустрою за рішеннями відповідача від 14.12.2021 №17-6/VIII та №17-7/VIII, вважати обгрунтованою з тієї обставини, що вказані у рішеннях особи жодних прав на землю на день звернення до суду ще не отримали;

частину позовних вимог щодо визнання бездіяльності і діяльності відповідача неправомірними вважати нерозривно пов`язаною з основною вимогою про зобов`язання відповідача здійснити певні дії;

в порядку підготовки справи до слухань витребувати у відповідача докази, що земельні ділянки для приватизації їх третіми особами відповідач запланував за рахунок його садиби графічні матеріали до заяв про надання дозволів, на підставі яких ним прийняті вказані вище рішення. Запити громадян (доказ 18) на доступ до вказаних документів відповідач ігнорує (доказ 19).

В обґрунтування зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу набув права власності на садибу у складі житлового будинку з будівлями і господарськими спорудами за вказаною вище адресою. Стверджує, що до нього перейшли усі права на землю в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкту. На місці розташування садиби перебуває у приватній власності земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0251, що наводився у договорі купівлі-продажу. Надалі 14.12.2021 відповідач вказаними вище рішеннями надав громадянам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 дозволи на здійснення землевпорядних робіт щодо виготовлення проектів відводу ділянок у власність за адресою: АДРЕСА_2 , - про що позивач дізнався з Кадастрової карти України, коли побачив на місці своєї садиби графічні зображення меж ділянок із призначеними кадастровими номерами №:02:001:0322 (доказ 13) та №:02:001:0324 (доказ 14). Позивач вважає таку діяльність відповідача неправомірною, що зачіпає та порушує його права на землю.

26.01.2022 позивач подав до суду клопотання (вх.№3929/22), в якому просив квитанцію про сплату судового збору в сумі 992,40грн вважати доданою до позовної заяви, а квитанцію про сплату судового збору в сумі 774,30грн вважати такою, що додана до заяви про забезпечення позову.

Ознайомившись із матеріалами спору суд дійшов висновку, що спір не відноситься до юрисдикції адміністративного суду з огляду на таке.

За приписами п.1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Верховний Суд в ухвалі від 02.07.2018 у справі №9901/657/18 зазначив, що процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії. Звертаючись до суду з позовом щодо законності правового акта суб`єкта владних повноважень індивідуального характеру, позивач також повинен пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень. Відсутність у будь-кого, зокрема й у позивачів, прав та/або обов`язків у зв`язку з виданням оскарженого рішення не породжує у таких осіб і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом.

Вказані позивачем рішення, дії щодо винесення яких він оспорює, вказавши у позовних вимогах, стосуються надання дозволів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального садівництва. З відомостей Державного земельного кадастру суд встановив, що вказаним земельним ділянкам присвоєні кадастрові номери №:02:001:0322 та №:02:001:0324. Правовідносин із позивачем безпосередньо вони не регулюють. Тому такі рішення є актами індивідуальної дії.

Оскаржувані рішення є актами індивідуальної дії, оскільки: видані органами місцевого самоврядування; не містять загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачають індивідуалізовані приписи щодо покладення обов`язків визначеного кола осіб; не розраховані на багаторазове застосування й вичерпують дію після їх реалізації.

Про те, що рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є не нормативним актом суб`єкта владних повноважень, а актом індивідуальної дії, зазначає Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року в справі № 2340/4521/18.

Суд застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладену у постанові від 18.12.2018 у справі №9901/657/18, відповідно до якої право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий, або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Отже, оскарження дій щодо винесення рішень від 14.12.2021 №17-6/VIII та №17-7/VIII щодо надання дозволів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального садівництва в адміністративних межах населеного пункту АДРЕСА_2 ,- що є актами індивідуальної дії, не стосуються безпосередньо правовідносин за участі позивача та не відновить заявленого права позивача. Відповідно, позивач не наділений правом на їх судове оскарження.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, вказано, що це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій;

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єктом владних повноважень згідно п.7 вказаної вище статті КАС України є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Частина 1 статті 2 КАС України визначає завданням адміністративного судочинства справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, передумовою звернення до суду є виникнення спору безпосередньо між позивачем і вказаним ним у позовній заяві відповідачем.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Суд на виконання вимог ч.5 ст.242 КАС України застосовує висновки щодо застосування норм права, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 у справі №815/6956/15. У ній акцентовано, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Крім того у постанові від 15.05.2020 у справі №160/4212/19 Верховний Суд зазначив: "Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право (наприклад, право користування земельною ділянкою), і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер...Якщо у результаті прийнятого рішення суб`єкта владних повноважень особа набуває речове права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і має розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу."

З викладених у позовній заяві обставин встановлено, що позивач не погоджується з діями відповідача та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 щодо реалізації ними права на землю, частину якої позивач вважає своєю внаслідок придбання будинку відповідно до долученої копії договору купівлі-продажу від 12.09.2012. Наведені обгрунтування стосуються думки позивача про невірне розмежування земельних ділянок, невірне встановлення їх меж в натурі.

Відповідно до ч.1 ст.118 Земельного кодексу України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Крім того, згідно зі ст.119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.

Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу.

Доказів звернення позивача заявою про надання саме йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою та передачі земельної ділянки до позовної заяви не додано та у позовній заяві не зазначено. Зазначені обгрунтування викладених позовних вимог стосуються виключно дій відповідача щодо надання дозволу вказаним громадянам. Отже, безпосередніх правовідносин між позивачем та відповідачем у заявлених правовідносинах, у т.ч. підстав адміністративного спору не виникло. Оцінка позивачем таких обставин, як дій і бездіяльності відповідача, направлена виключно на захист його цивільного права на майно - придбаного будинкута розташованої біля нього земельної ділянки.

Держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права згідно з ч.2 ст.2 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-IV (далі ЦК України) є учасниками цивільних відносин.

Статтею 170 цього Кодексу встановлено, що Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Частиною першою ст.1 ЦК України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Отже, статус одного з учасників спору суб`єкта владних повноважень не є достатнім щоб вважати, що спір публічно-правовий.

Відсутність безпосередніх публічно-правових відносин між позивачем та відповідачем свідчить про відсутність публічно-правового спору.

Згідно з викладеними у позовній заяві обставинами та долученими доказами позивач звертався до відповідача листом від 13.01.2022 виключно щодо рішень про надання вказаним фізичними особам дозволу на виготовлення проекту землеустрою, а також запитом надати йому копії документів, на підставі яких вони винесені. У відповідь отримав листи про відмову у наданні заяв громадян, оскільки в них їх персональні дані. Зазначене стало приводом для звернення до суду з цим позовом.

Оскільки позивач не звертався до відповідача у встановленому законом порядку з приводу набуття ним права на землю, заявлений спір не набув ознак публічно-правового, а мета заявленого спору - виключно захист приватного права позивача на користування землею біля придбаного будинку.

Справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, суди відповідно до ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розглядають у порядку цивільного судочинства.

Отже, судовий захист права особи, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, на землю відбувається в порядку цивільного судочинства.

Тому суд дійшов висновку, що заявлений позивачем спір, направлений на захист його майнового права є приватно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Тому наявні підстави відмовити у відкритті провадження та повернути позовну заяву з усіма доданими до неї матеріалами.

Пунктом 2 ч.1 ст.7 Закону України від 27.02.2020 №3674-VI «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги. Згідно з ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Пунктом 2 ч.1 ст.7 Закону України від 08.07.2011 №3676-VІ «Про судовий збір» (далі - Закон №№3676-VI) визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Відповідно до ч.2 вказаної статті Закону №3676-VI у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Сплата судового збору особисто позивачем підтверджується наявною у матеріалах адміністративної справи квитанцією від 20.01.2022 №ПН5624836 на загальну суму 992,40грн. Тому наявні підстави повернути сплачений судовий збір у вказаному розмірі.

Керуючись ст. ст. 2-20, 122-123, 160-161, 168-171, 243, 248, 259-263 КАС України, суддя

УХВАЛИЛА:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Медведівської сільської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

Роз`яснити, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

2. Повернути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ); РНОКПП НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України сплачений згідно з квитанцією від 20.01.2022 №ПН5624836 судовий збір за звернення до адміністративного суду з позовною заявою в сумі 992,40грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

3. Копію ухвали направити ОСОБА_1 .

4. Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 15 днів з моменту її складення.

Суддя Анжеліка БАБИЧ