Справа № 120/5841/21-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/5841/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції -Маслоїд О.С.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

03 лютого 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ПП Грінбудсервіс" на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Вінницькій області до товариства з обмеженою відповідальністю "ПП Грінбудсервіс" про стягнення податкового боргу та накладення арешту,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2021 року Головне управління ДПС у Вінницькій області (далі ГУ ДПС у Вінницькій області) звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ПП Грінбудсервіс" (далі ТОВ "ПП Грінбудсервіс"), в якому просило:

-стягнути з рахунків у банках, що обслуговують ТОВ "ПП Грінбудсервіс" кошти в рахунок погашення податкового боргу в сумі 183434,88 грн.;

-накласти арешт на кошти та інші цінності ТОВ "ПП Грінбудсервіс", що відкриті в установах банків на суму податкового боргу 183434,88 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року позов задоволено:

-стягнуто з рахунків у банках, що обслуговують ТОВ "ПП Грінбудсервіс", податковий борг у сумі 158 684 грн. 88 коп.;

-накладено арешт на кошти та інші цінності ТОВ "ПП Грінбудсервіс", що знаходяться на рахунках в установах банків, які обслуговують платника податків, в межах суми податкового боргу.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції належним чином не досліджено зміст поданих ГУ ДПС у Вінницькій області доказів, які в дійсності не доводять факту існування у ТОВ "ПП Грінбудсервіс" податкового боргу за земельну ділянку з юридичних осіб, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності у апелянта в оренді відповідних земельних ділянок, а саме-договору оренди землі в якому, серед іншого, відображаються ідентифікуючі ознаки земельної ділянки, розмір та строки виплати орендної плати, сторони договору та строк дії такого договору.

Більше того, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції взагалі не досліджувалась реальна наявність та чинність договору оренди земельної ділянки, несплата орендної плати за яким, як вказує позивач, слугувала наслідком виникнення у відповідача податкового боргу. Крім того, не ідентифіковано особу орендодавця за вказаним договором та не залученого його у якості учасника справи, на чиї права впливає наявність у ТОВ "ПП ГРІНБУД" податкового боргу. Крім того, судом не взято до уваги ту обставину, що звертаючись із позовними вимогами ГУ ДПС у Вінницької області не здійснило жодного розрахунку щодо заборгованості по орендній платі за землю.

При цьому, на переконання скаржника, у податкового органу не було підстав для звернення до суду з вимог про накладення арешту на підставі пп.20.1.33 п.20.1 ст.20 та пп.94.6.2 п.94,6 ст.94 ПК України, оскільки вказані правові норми підлягають застосуванню лише за відсутності у боржника достатнього для погашення податкового боргу, майна. Однак, на день звернення до суду позивач не надав доказів на підтвердження того, що останнім здійснювався пошук усього майна ТОВ "ПП ГРІНБУД" та що його балансова вартість є меншою суми податкового боргу, а тому вимоги ГУ ДПС у Вінницькій області щодо накладання арешту на кошти та інші цінності є передчасними та необгрунтованими.

06.12.2021 від позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ТОВ "ПП Грінбудсервіс" перебуває на обліку в ГУ ДПС у Вінницькій області та є платником податків і зборів, передбачених ПК України.

В зв`язку з тим, що за відповідачем рахується заборгованість з орендної плати за земельну ділянку з юридичних осіб у загальній сумі 158 684 грн. 88 коп., яка останнім в добровільному порядку не сплачена, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України врегульовано, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України).

Статтею 16 ПК України визначено, що платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених Податковим кодексом та законами з питань митної справи.

Грошове зобов`язання платника податків-сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (п. п. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Податкове зобов`язання-сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (п. п. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Податковий борг-сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (п. п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України ).

За приписами п. 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт-документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Пунктами 49.1 та 49.2 статті 49 ПК України визначено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Згідно пункту 54.1 ст.54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до п. 54.5 ст. 54 ПК України якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

У п. 56.1, 56.11 ст. 56 ПК України закріплено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. Не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.

У разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, такий платник має право звернутися із скаргою про перегляд цього рішення до контролюючого органу вищого рівня (п. 56.1 ст. 56 ПК України).

В силу п. 57.3 ст. 57 ПК України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.

Відповідно до ст. 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Стаття 61 ПК України передбачено, що контроль за правильністю нарахування, повнотою і своєчасністю сплати податків і зборів покладено на органи фіскальної служби.

За приписами п. 87.11 ст. 87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

Системний аналіз норм свідчить, що чинним законодавством передбачений обов`язок платників податків сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, крім випадків, коли така особа звільняється від їх сплати на підставах та умовах, визначених діючими нормативно-правовими актами. Такий обов`язок існує й щодо сплати податку з орендної плати на земельну ділянку з юридичних осіб. У випадку, коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання (податку) в установлені законодавством строки, податковий орган надсилає йому податкову вимогу в визначеному порядку. Податковий борг повинен бути сплачений платником у передбачені строки.

Колегією суддів з`ясовано, що предметом спору у даній справі є сума податкового боргу в розмірі 183434,88 грн., яка на момент подання цього позову рахувалася за відповідачем у зв`язку з несплатою останнім орендної плати за земельну ділянку за 2020 рік та не сплачена ним в добровільному порядку.

При цьому, позивачем сформовано та направлено на адресу відповідача податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 145801-55 від 04.06.2020 року на суму 20381,66 грн.

Станом на момент розгляду даної справи в суді першої інстанції, представником ТОВ "ПП Грінбудсервіс" надано докази сплати в добровільному порядку частини боргу в розмірі 24750 грн.

Відповідно до п.59.5 ст.59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню з відповідача підлягає сума податкового боргу в розмірі 158684,88 грн.

Доводи представника ТОВ "ПП Грінбудсервіс" в тій частині, що податковим органом не доведено належними доказами тієї обставини, що в користуванні відповідача знаходиться земельна ділянка, несплата орендної плати за яку слугувала наслідком виникнення податкового боргу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заборгованість з орендної плати нараховувалася на підставі податкової декларації з плати за землю, поданої самим же відповідачем.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в частині накладення арешту на кошти та інші цінності ТОВ "ПП Грінбудсервіс", колегія суддів виходить із такого.

Загальна процедура і підстави застосування адміністративного арешту контролюючими органами визначені статтею 94 ПК України.

Визначення адміністративного арешту, як виняткового способу забезпечення виконання обов`язків платника податків, наведене в п.94.1 ст. 94 ПК України, за своїм змістом однаково охоплює як арешт коштів, так і арешт іншого майна.

Отже, норми ст. 94 ПК України регулюють застосування будь-якого адміністративного арешту незалежно від його предмета.

Згідно із п.94.2 ст.94 ПК України арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин: платник податків порушує правила відчуження майна, що перебуває у податковій заставі; фізична особа, яка має податковий борг, виїжджає за кордон; платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу; відсутні дозволи (ліцензії) на здійснення господарської діяльності, а також у разі відсутності реєстраторів розрахункових операцій, зареєстрованих у встановленому законодавством порядку, крім випадків, визначених законодавством; відсутня реєстрація особи як платника податків у контролюючому органі, якщо така реєстрація є обов`язковою відповідно до цього Кодексу, або коли платник податків, що отримав податкове повідомлення або має податковий борг, вчиняє дії з переведення майна за межі України, його приховування або передачі іншим особам; платник податків відмовляється від проведення перевірки стану збереження майна, яке перебуває у податковій заставі; платник податків не допускає податкового керуючого до складення акта опису майна, яке передається в податкову заставу.

Абзацом другим підпункту 94.6.2 пункту 94.6 ст. 94 ПК України визначено, що арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Водночас Податковим кодексом України передбачені також інші, додаткові випадки накладення арешту на кошти платника податків, крім тих, що визначені статтею 94 цього Кодексу.

Так, пп. 20.1.33 п. 20.1 ст. 20 ПК України врегульовано, що контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Наведена законодавча норма встановлює одночасно як право контролюючого органу на звернення до суду з вимогою про накладення арешту на кошти платника податків, так і підстави для реалізації цього повноваження. Такими підставами є: 1) відсутність майна, за рахунок якого може бути погашений податковий борг; 2) недостатність такого майна для погашення суми податкового боргу через те, що балансова вартість цього майна менша за відповідну суму податкового боргу; 3) майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

В свою чергу, відсутність умов для застосування арешту коштів платника податків, передбачених пунктом 94.2 статті 94 ПК України, за наявності умов, встановлених підпунктом 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, не може бути підставою для відмови у застосуванні арешту коштів на рахунках платника податків, оскільки норма підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України є імперативною і обов`язковою до виконання.

При цьому норми підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 та пункту 94.2 статті 94 ПК України не заперечують за змістом одна одну, оскільки регулюють різні правовідносини. Норми пункту 94.2 ПК України визначають загальні підстави для застосування арешту як майна, так і коштів платника податків. Натомість підпункт 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України регулює інше коло суспільних відносин, а саме-питання накладення арешту виключно на кошти платника податків та інші цінності, що знаходяться у банках, причому в специфічній ситуації - за відсутності достатнього для погашення податкового боргу майна.

Таким чином, законодавець передбачив два види арешту майна в залежності від підстав та порядку його застосування: адміністративний арешт майна, в тому числі грошових коштів на банківському рахунку, як спосіб забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом, який в залежності від виду майна застосовується за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу або судовим рішенням; арешт коштів та інших цінностей платника податків, що знаходяться у банку, який застосовується за рішенням суду як спосіб забезпечення погашення податкового боргу, підставою для застосування якого є відсутність або недостатність у платника податків майна для погашення податкового боргу.

Разом з тим, сума коштів, на яку накладається арешт, не повинна перевищувати суму податкового боргу, право на стягнення якої наявне в органу державної податкової служби на момент прийняття судом рішення про застосування адміністративного арешту. Тобто, арешт може стосуватися лише тих коштів, які є необхідними для виконання певних зобов`язань платника податків.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №804/7201/16.

З матеріалів справи вбачається, що перед зверненням до суду з відповідним позовом позивач вживав заходи спрямовані на здійснення пошуку майна відповідача, за рахунок якого може бути погашений податковий борг.

Так, наявною у справі інформаційною довідкою з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстру іпотек, реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо суб`єкта від 27.11.2020 № 234409353 підтверджується відсутність у відповідача нерухомого майно, на яке можливо звернути стягнення.

Також за змістом листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області від 17.03.2021 року № 31/2/0544-113 у відповідь на запит податкового органу, останнього повідомлено, що за ТОВ "ПП Грінбудсервіс" не зареєстровані транспортні засоби.

Про відсутність відомостей про зареєстровані за відповідачем транспортні засоби, повідомлено позивача і Головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області (лист від 21.10.2020 за вих. № Вих-10/9475-20).

Вказане свідчить про те, що на день звернення до суду з даним позовом позивач вжив заходів, спрямованих на пошук належного відповідачу майна, за рахунок якого може бути погашений податковий борг. Однак, зважаючи на те, що таке майно у ТОВ "ПП Грінбудсервіс" відсутнє, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про обгрунтованість позовної вимоги ГУ ДПС у Вінницькій області в частині щодо накладення арешту на кошти та інші цінності відповідача, що знаходяться в банках в межах суми податкового боргу.

Ч.1 ст.77 КАС України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Ч.2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, у разі надання посадовою особою суб`єкта владних повноважень доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність прийнятого останнім рішення, позивач повинен спростувати ці доводи.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем, як суб`єктом владних повноважень, надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за ТОВ "ПП Грінбудсервіс" рахується податкових борг в розмірі 158684,88 грн., а також щодо підтвердження доцільності накладення арешту на кошти та інші цінності відповідача, що знаходяться в банках в межах суми податкового боргу. В свою чергу, відповідачем не наведено аргументів на спростування доводів податкового органу. При цьому, обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, жодним чином не підтверджені.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ПП Грінбудсервіс" залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Смілянець Е. С.