Справа № 640/25233/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Грибан І.О.

Лічевецького І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у Київській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Головне управління ДПС у Київській області звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 - 101062,44 гри., в рахунок погашення податкового боргу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 101 062,44 грн., в рахунок погашення податкового боргу.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що податкові повідомлення-рішення та податкову вимогу вона не отримувала, оскільки, не проживає за місцем реєстрації, а тому, була позбавлена можливості їх оскаржити.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2022 року продовжено строк розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у Київській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу - на 15 (п`ятнадцять) днів.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є платником податків i зборів та знаходиться за неосновним місцем обліку у Вишгородському управлінні ГУ ДПС у Київський області.

Відповідно до інтегрованої картки платника податків, ОСОБА_1 станом на дату звернення має заборгованість перед бюджетом з земельного податку з фізичних осіб.

Податковий борг виник внаслiдок несплати узгоджених податкових зобов`язань, якi виникли на пiдставi рiшень контролюючого органу про нарахування податку на майно громадян за 2018-2019 р.

Згідно довiдки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власностi на нерухоме майно, Державного реєстру Iпотек, Єдиного реєстру заборон вiдчуження об`єктiв нерухомого майна вiд 28.05.2019 р. №168235206, ОСОБА_1 є власником земельної дiлянки в адмiнiстративних межах Новопетрiвської сiльської ради.

Заборгованiсть ОСОБА_1 по земельному податку з фiзичних осiб становить 101 062,44 грн., яка виникла на підставі податкових повідомлень-рішень №-1008 від 27 червня 2018 року на суму 50 531,22 грн; №89052-5306-1008 від 16 серпня 2019 року на суму 50 531,22 грн.

Головним управлінням ДПС у Київській області на адресу ОСОБА_1 - платника податків направлено податкову вимогу форми "Ф" від 13 листопада 2018 року №135159-53 про сплату суми податкового боргу станом на 12 листопада 2018 року у розмірі 50531,22 грн, однак, вказана вимога не отримана відповідачем, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія поштового конверту з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Будь-яких належних та допустимих доказів оскарження вказаної податкової вимоги матеріали справи не містять.

Позивач, вважаючи, що узгоджена сума грошового зобов`язання відповідачем вчасно не погашена, звернувся до суду з вищевказаним позовом про стягнення податкового боргу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Положеннями пп. 16.1.4 п. 16.1 статті 16 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пп. 14.1.156 п. 14.1 статті 14 ПК України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

За приписами підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України, земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

За приписами пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до п. 286.5 ст. 286 ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

За приписами п. 41.2 статті 41 ПК України, органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється.

Положеннями п. 95.1 ст. 95 ПК України передбачено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Згідно п. 95.3 ст. 95 ПК України, стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Норми пп. 20.1.34 п. 20.1 ст. 20 ПК України визначають, що контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наданої суду Довідки про наявний борг з податків і зборів, збір за якими контролюються Головним управлінням ДПС у Київській області та Розрахунок боргу по земельному податку з фізичних осіб, ОСОБА_1 станом на 12 грудня 2019 року має податковий борг, в рамках позовних вимог, із земельного податку з фізичних осіб в розмірі 101 062,44 грн. (а.с. 3-4).

Крім того, наявність податкового боргу, також, підтверджується даними Інтегрованої картки платника податку ОСОБА_1 станом на 31 жовтня 2019 року (а.с. 12-14).

Згідно Розрахунку боргу по земельному податку з фізичних осіб, податковий борг виник на підставі податкових повідомлень-рішень від 11.11.2018 №-1008 від 27.06.2018 на суму 50 513,22 грн. та від 11.11.2019 №89052-5306-1008 від 16.08.2019 на суму 50 531,22 грн.

Також, матеріали справи містять корінець податкової вимоги форми "Ф" №135159-53 від 13 листопада 2018 року на суму 50 5531,22 грн. (а.с.15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів сплати суми податкового зобов`язання відповідачем, як і доказів оскарження податкової вимоги та податкових повідомлень - рішень №-1008 від 27 червня 2018 року на суму 50531,22 грн; №89052-5306-1008 від 16 серпня 2019 року на суму 50531,22 грн., а тому, спірна сума заборгованості вважається податковим боргом, а відповідачем Головним управлінням ДПС у Київській області правомірно нараховано вказану суму податкового боргу.

Водночас, апелянт підтверджує, що вищевказані податкові повідомлення-рішення та податкову вимогу вона не оскаржувала.

Однак, апелянт зазначає, що податкові повідомлення-рішення та податкову вимогу вона не отримувала, оскільки, не проживає за місцем реєстрації, а тому, була позбавлена можливості їх оскаржити.

З даного приводу, слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем, на виконання вимог пункту 59.1. статті 59 Податкового кодексу України, надіслано податкову вимогу форми "Ф" від 13 листопада 2018 року №135159-53, яка відповідачем не отримана та повернулася до податкового органу із відміткою відділу поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання".

В силу пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкову вимогу, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Таким чином, податкова вимога від 13 листопада 2018 року №135159-53 вважається врученою відповідачу. Доказів оскарження вказаної податкової вимоги апелянтом суду не надано.

Також, доказів, які б свідчили про погашення заборгованості, що є предметом стягнення або спростування її наявності, відповідачем суду не надано, а колегією суддів таких обставин не встановлено.

Доводи апелянта про те, що спірні податкові повідомлення - рішення та податкову вимогу відповідач не отримувала, оскільки, не проживає за місцем реєстрації, а тому, була позбавлена можливості їх оскаржити, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано доказів того, що нею, у відповідності до вимог ст. 70 Податкового кодексу України, подавалися контролюючому органу відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки, зокрема, щодо зміни місця проживання, як і доказів оскарження вказаних рішень контролюючого органу станом на час розгляду даної справи.

Згідно пункту 42.3 статті 42 Податкового кодексу України, якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Згідно п. 70.7 ст. 70 ПК України, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки, зокрема і щодо місця проживання, протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Посилання апелянта на те, що матеріали справи не містять інформації щодо правильності обчислення податкового зобов`язання з урахуванням нормативно-грошової оцінки земель, коефіцієнта індексації, відсоткової ставки податку, яка застосовується, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, апелянтом не вказано в чому полягає протиправність нарахування грошового зобов`язання.

Крім того, колегія суддів повторно наголошує на тому, що, як підтверджено апелянтом, ним не оскаржувалися податкові повідомлення-рішення та податкова вимога.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає що судом першої інстанції правомірно стягнуто з ОСОБА_1 101 062,44 грн., в рахунок погашення податкового боргу.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Головного управління Державної податкової служби у Київській області та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Грибан І.О.

Лічевецький І.О.