Справа № 140/6007/21
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/6007/21 пров. № А/857/20126/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,

з участю секретаря судового засідання Кардаш В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 140/6007/21 (головуюча суддя Каленюк Ж.В., час ухвалення: 16 год. 04 хв., м. Луцьк) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

15 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила: а) визнати протиправною бездіяльність Волинської обласної прокуратури та Київської обласної прокуратури щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати їй частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за частиною третьою статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII ,,Про прокуратуру;

б) стягнути на користь ОСОБА_1 шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VII, завданої положеннями пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, з Волинської обласної прокуратури за період з 01 березня 2018 року по 10 вересня 2018 року в сумі 108388,00 грн. та з Київської обласної прокуратури за період з 11 вересня 2018 року по 13 вересня 2020 року в сумі 584532,36 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі не мали правових підстав здійснення нарахування та виплати протягом спірного періоду заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури від 31.05.2012 № 505, оскільки це суперечить рішенню Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р(ІІ) 2020.

Рішенням від 06 жовтня 2021 року Волинський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права з огляду на незабезпечення судом повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи.

В апеляційній скарзі позивач також зазначає, що у період з 01.07.2015 по 13.09.2020 заробітна плата їй, як працівнику прокуратури, виплачувалась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури від 31.05.2012 № 505, тоді як заробітна плата повинна регулюватись виключно статтею 81 Закону України ,,Про прокуратуру.

Рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності нормативно-правового акту, а встановлює наявність чи відсутність такого юридичного факту. Отже, на думку позивача, положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, були неконституційними і до 26 березня 2020 року, а 26.03.2020 просто втратили чинність.

З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Волинська та Київської обласної прокуратури подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких спростовують доводи позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального та процесуального права.

При цьому зазначили, що Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року на спірні правовідносини, які виникли до 26 березня 2020 року, не може вплинути з огляду на відсутність ретроактивної дії рішення Конституційного Суду України. Позивач безпідставно, посилаючись на положення частини третьої статті 152 Конституції України, перекладає на відповідачів матеріальну відповідальність за неконституційність нормативного акту.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів заперечив вимоги апеляційної скарги та просить відмовити у її задоволенні з підстав, викладених у відзивах.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 2014 року працювала на різних посадах в прокуратурах Волинської та Київської областей, зокрема: з 14 серпня 2014 року по 14 грудня 2015 року обіймала посаду прокурору прокуратури міста Нововолинська Волинської області; з 15 грудня 2015 року по 28 березня 2017 року - прокурор Володимир-Волинської місцевої прокуратури Волинської області; з 29 березня 2017 року по 10 вересня 2018 - прокурор Луцької місцевої прокуратури Волинської області; з 11 вересня 2018 року з по 21 квітня 2019 року - прокурор Фастівської місцевої прокуратури Київської області; з 22 квітня 2019 року по 13 вересня 2020 року - прокурор відділу прокуратури Київської області, а з 14 вересня 2020 року і донині - прокурор відділу Київської обласної прокуратури.

Зазначені обставини не є спірними та підтверджуються відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.15-17).

З 29 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року та з 03 лютого 2021 по 25 березня 2021 року позивач перебувала у відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, про що свідчать накази Прокуратури Волинської області від 24 грудня 2015 року №668к, від 27 лютого 2018 року №69к, довідка відділу фінансування та бухгалтерського обліку Київської обласної прокуратури (а.с.44, 65, 67).

На запит представника позивача про надання публічної інформації щодо розміру посадового окладу листом від 29 березня 2021 року №27-76вих-21 Волинська обласна прокуратура повідомила, що посадовий оклад ОСОБА_1 становив: з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2015 року - 1363,00 грн, а з 01 вересня 2015 року по 12 жовтня 2015 року - 1378,00 грн відповідно до Постанови №505; з 13 жовтня 2015 року по 30 листопада 2015 року - 1395,00 грн відповідно до Постанови №505 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763,,Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року ); з 01 грудня 2015 року по 14 грудня 2015 року - 1744,00 грн, а з 15 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 2048,00 грн відповідно до Постанови №505 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 ,,Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів); з 06 вересня 2017 року по 10 вересня 2018 року - 5660,00 грн відповідно до Постанови №505 із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 ,,Про внесення змін до деяких постанов постановою Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури) (а.с.20-23).

Розмір посадового окладу підтверджується також довідкою Волинської обласної прокуратури від 08 липня 2021 року №21-346вих21 (а.с.60-61).

На аналогічний запит Київська обласна прокуратура листом від 29 березня 2021 року №21-24вих21 повідомила, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури у період з 11 вересня 2018 року по 21 квітня 2019 року становив 5660,00 грн, посадовий оклад прокурора відділу становив з 22 квітня 2019 року по 13 вересня 2020 року - 5730,00 грн. З 14 вересня 2020 року по 31 грудня 2020 року позивачу виплачувався посадовий оклад у розмірі 37836,00 грн та 38400,00 грн - з 01 січня по 03 лютого 2021 року (а.с.24, 44). Ці відомості підтверджуються також розрахунковими листами ОСОБА_1 (а.с.45-48).

Вважаючи протиправними дії відповідачів в частині нарахування в період з 01 березня 2018 року по 13 вересня 2020 року посадового окладу у розмірі меншому, ніж встановлено статтею 81 Закону України ,,Про прокуратуру, позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у період з 01 березня 2018 року по 26 березня 2020 року (дата ухвалення рішення Конституційного Суду України №6-р/2020) положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України були чинними, а тому відповідачі правомірно застосовували його при виплаті ОСОБА_1 посадового окладу, розмір якого розраховувався відповідно до Постанови №505 (зі змінами).

В результаті успішного проходження атестації та на підставі рішення конкурсної комісії з 14 вересня 2020 року ОСОБА_2 переведена на посаду прокурора відділу до Київської обласної прокуратури згідно з наказом від 14 вересня 2020 року №642к, а тому, на думку суду першої інстанції, оплата її праці правомірно здійснювалась до 13 вересня 2020 року згідно із Постановою №505 (зі мінами) з урахуванням вимог пункту 3 розділу ІІ ,,Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX, які неконституційними не визнавалися. Підстави для застосування положень статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру при визначенні розміру посадового окладу позивача за вказаний період відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є вірними.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені визначаються Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VIІ ,,Про прокуратуру (далі - Закон № 1697-VIІ ).

Частиною першою статті 81 Закону № 1697-VIІ передбачено, що заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 81 Закону № 1697-VIІ заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону № 1697-VIІ посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Отже, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.

Разом із цим, відповідно до положень статей 8, 13 Закону України ,,Про оплату праці умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Вказане положення кореспондується з положеннями частини дев`ятої статті 81 Закону №1697-VIІ, в якій встановлено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з нормами частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. За правилами статті 89 Закону № 1697-VIІ фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону №1697-VIІ).

Відповідно до абзаців 2, 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік № 80-VIII від 28 грудня 2014 року встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2015 рік; положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону № 1697-VIІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням. Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03 жовтня 1997 року у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Таким чином, Закон України Про Державний бюджет України на відповідний рік, як Закон, яким регулюються бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Рішення щодо неконституційності пункту 9 Прикінцевих положень Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік Конституційним Судом України не приймалися.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763 та від 09 грудня 2015 року № 1013.

Кабінетом Міністрів України покладені на нього пунктом 13 розділу XIII Закону №1697-VIІ обов`язки не були виконані, а саме не були приведені нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року № 505 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законом України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру не передбачались, відповідачі не мали правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати позивачу поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладені у постановах від 04 листопада 2015 року № 21-1461, від 30 березня 2016 року № 21-271а16, від 13 липня 2016 року № 21-1488а16, а також аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 808/2163/17 та від 16 січня 2019 року № 804/217/17, від 27 лютого 2019 року № 809/982/16.

Отже, за пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік, положення якого, станом на час виникнення спірних правовідносин неконституційними не визнавались, відповідачі під час нарахування та виплати заробітної плати позивачу цілком на законних підставах застосовували постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505.

Між тим, Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/ 2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру від 14.10.2014 № 697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/ 2020 визначено, що положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру від 14.10.2014 № 697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру від 14.10.2014 № 697-VІІ зі змінами втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто з 26.03.2020.

За таких обставин колегія суддів визнає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що у період з 01 березня 2018 року по 26 березня 2020 року (дата ухвалення рішення Конституційного Суду України №6-р/2020) положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України були чинними, а тому відповідачі правомірно застосовували його при виплаті ОСОБА_1 посадового окладу, розмір якого розраховувався відповідно до Постанови №505.

Законом України № 113-IX від 19.09.2019 ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочерговий заходів із реформи органів прокуратури, який набрав чинності з 25 вересня 2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесені зміни до Закону України ,,Про прокуратуру № 1697-VІІ від 14.10.2014 року, зокрема, замість системи органів прокуратури, яка складається з Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, після проведення атестації прокурорів передбачено побудову нової структури: Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (ст. 7 Закону № 1697-VІІ) , ст. 15 Закону України ,,Про прокуратуру визначено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ ,,При кінцеві і перехідні положення Закону № 113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Вказаним законом також внесені зміни у статті 81 Закону № 1697-VIІ та ч. 3 цієї статті викладена в наступній редакції:

,,Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Таким чином, до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, оплата праці прокурорів здійснюється в порядку, встановленому КМУ. Такий порядок був викладений саме в постанові Кабінету Міністрів України ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури від 31.05.2012 № 505.

Норма пункту 3 Розділу II ,,Прикінцеві та перехідні положення Закону №113-ІХ є діючою та не визнана неконституційною.

Позивач переведена у Київську обласну прокуратуру 14 вересня 2020 року, у спірний період з 26.03.2020 по 13.09.2020 не мала статусу прокурора обласної прокуратури, а тому на неї не поширювалося положення норм частини 3 статті 81 Закону № 1697-VIІ щодо розмірів посадових окладів прокурора окружної прокуратури. Питання оплати праці таких прокурорів визначались частиною 1 статті 49 Закону № 1697-VIІ , а розміри їх посадових окладів були встановлені Постановою КМУ.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 140/6007/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 31.01.2022.