Справа № 640/33844/21
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2021 у справі за адміністративним позовом Міністерства фінансів України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Міністерство фінансів України звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 22.10.2021 № 65857791 про накладення на Міністерство фінансів України штрафу у розмірі 5100 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Міністерство фінансів України звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегового В.С. від 18.06.2021 відкрито виконавче провадження № 65857791 з примусового виконання виконавчого листа Херсонського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 № 2140/1750/18 про зобов`язання Міністерства фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенції в порядку та на умовах, передбачених постановою КМУ № 332 від 18.05.2017 договорами: № 1 від 07.07.2017 на суму 336550,14 грн; № 8 від 06.09.2017 на суму 596003,00 грн; № 11 від 17.10.2017 на суму 312399,00 грн; № 15 від 07.11.2017 на суму 499915,00 грн; № 25 від 06.12.2017 на суму 567147,00 грн, та вказаною постановою зобов`язано боржника протягом 10 робочих днів виконати рішення суду.

23.07.2021 відповідачем винесено вимогу державного виконавця у вказаному виконавчому провадженні, у якій зазначено, що пунктом 2 постанови від 18.06.2021 зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. Станом на час винесення вказаної вимоги боржником не виконано рішення суду, а також не повідомлено державного виконавця щодо поважності причин такого невиконання та встановлено позивачу (боржнику) дводенний строк з моменту отримання цієї вимоги для надання письмових пояснень причин невиконання судового рішення, а також заходів, які вживались боржником з метою його фактичного виконання.

У листі від 06.08.2021 № 13210-02-5/24704 позивач (боржник у ВП № 65857791) зазначив відповідачу про положення статті 33 Закону України "Про виконавче провадження", статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, про наявну в резолютивній частині рішення суду відсилки на підзаконний акт (постанову Кабінету Міністрів України № 332 від 18.05.2017), який вичерпав свою дію, а також про те, що виконання такої резолютивної частини рішення суду є об`єктивно неможливим, оскільки відсутній законодавчий механізм щодо прийняття рішення про перерахування субвенції у порядку та на умовах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 332 від 18.05.2017 після закінчення бюджетного періоду. Також у вказаному листі містяться посилання на статті 3, 23 та 48 Бюджетного кодексу України.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегового В.С. від 22.10.2021 у виконавчому провадженні № 65857791 за невиконання рішення суду накладено штраф на Міністерство фінансів України у розмірі 5100,00 грн.

У вказаній постанові відповідач зазначив, що доводи боржника досліджені судом під час ухвалення рішення, яке набрало законної сили, що свідчить про наявність ознак свідомого невиконання рішення суду та з посиланням на статтю 129-1 Конституції України, статті 63 та 75 Закону України "Про виконавче провадження" накладено на Міністерство фінансів України штраф у розмірі 5100, 00 грн.

Позивач, вважаючи вказану постанову про накладення штрафу протиправною, звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки станом на час винесення оскаржуваної постанови позивачем, який є боржником у виконавчому провадженні, рішення суду, яке набрало законної сили, так і не виконано, то державним виконавцем правомірно винесено оскаржувану постанову.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентовано положеннями ст. 63 Закону, згідно ч. 1 якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Аналізуючи наведені положення статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів вважає, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 821/1568/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, державний виконавець зобов`язаний провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин. Тобто, державний виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення.

Поважними в розумінні Закону України «Про виконавче провадження» можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Аналогічна позиція висловлена постановою Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 127/3770/17.

З матеріалів справи вбачається, що як на поважність причин невиконання рішення суду позивач вказав на те, що бюджетний період 2017 року закінчився і відповідно до Бюджетного кодексу України всі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду. Постанова Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 332 передбачала механізм прийняття рішення Міністерством фінансів України тільки на 2017 рік. Договори про організацію взаєморозрахунків не були профінансовані за 2017 рік, а тому вважаються такими, що втратили чинність.

Наведені обставини унеможливлюють виконання Міністерством фінансів України рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28.11.2018 у справі № 2140/1750/18, з огляду на що застосування постановою державного виконавця ВП № 65857791 від 22.10.2021 до позивача штрафу є неправомірним.

В той же час, колегія суддів зауважує, що відповідно до положень Закону № 1404-VIII державний виконавець вчиняє дії на підставі поданих виконавчих документів, зокрема рішень судів, які набрали законної сили. Рішення суду, які набрали законної сили, у відповідності з положеннями статті 129-1 Конституції України є обов`язковими до виконання.

При цьому, станом на час розгляду даної справи рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28.11.2018 у справі № 2140/1750/18 залишається невиконаним.

Також, як вірно було встановлено судом першої інстанції, матеріали справи на підтвердження поважних причин невиконання рішення суду містять лише лист Міністерства фінансів України № 13210-02-5/24704 від 06.08.2021 на адресу відповідача.

При цьому, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28.11.2018 у справі № 2140/1750/18 набрало законної сили 12.03.2019.

Однак, матеріали справи не містять доказів вчинення Міністерством фінансів України жодних дій, пов`язаних з виконанням такого рішення, починаючи з 12.03.2019.

Крім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 02.06.2020 у справі № 2140/1750/18 постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019 залишено без змін. У свою чергу, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019 рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28.11.2018 у справі № 2140/1750/18 у частині, що перебуває на виконанні відповідача, також залишено без змін.

Не містять матеріали справи й доказів вчинення Міністерством фінансів України жодних дій, пов`язаних з виконанням такого рішення, починаючи з 02.06.2020.

В той же час, доводам Міністерства фінансів України (боржника у виконавчому провадженні), зазначеним у листі № 13210-02-5/24704 від 06.08.202, надана оцінка судом під час ухвалення рішення, що підтверджується постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019 у справі № 2140/1750/18.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 02.06.2020 у справі № 2140/1750/18 погодився з висновками судів попередніх інстанцій з приводу допущення Міністерством фінансів України протиправної бездіяльності, що обумовлює необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання Міністерства фінансів України прийняти відповідне рішення про перерахування позивачу субвенції у порядку та на умовах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 18 травня 2017 року № 332 і договорами від 07 липня 2017 року № 1 на суму 336 550,14 грн., від 06 вересня 2017 року № 8 на суму 596 003,00 грн., від 17 жовтня 2017 року № 11 на суму 312 399,00 грн., від 07 листопада 2017 року № 15 на суму 499 915,00 грн., від 06 грудня 2017 року № 25 на суму 567 147,00 грн.

Також, Верховним Судом у даній постанові надана оцінка, серед іншого, доводам Міністерства фінансів України про те, що права позивача не порушені і що ним неправильно обрано спосіб захисту, оскільки в разі прийняття Мінфіном рішення про перерахунок субвенції у порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 332, механізм виконання такого рішення відсутній, що всі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного року і, відповідно, договори про організацію взаєморозрахунків за 2017 рік, які не були профінансовані в поточному році, є такими, що втратили чинність.

Отже, враховуючи вищевикладене, а також те, що Міністерством фінансів України виконавчий лист Херсонського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 № 2140/1750/18 не виконано у строк, встановлений державним виконавцем постановою про відкриття виконавчого провадження № 65857791 від 18.06.2021 та вимогою державного виконавця від 23.07.2021, а причини, які на думку боржника перешкоджали виконанню ним судового рішення у встановлений строк, є неповажними, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державним виконавцем правомірно застосовано до боржника штрафну санкцію оскаржуваною постановою від 22.10.2021.

При цьому, проаналізувавши вказані вище та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства фінансів України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2021 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.