Справа № 640/12095/21
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Матвєєвої С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року (повний текст виготовлено 02 листопада 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.01.21 року № 19-21 про відмову у визнанні біженцем громадянина Грузії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі, Грузія.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено повністю:

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.01.21 року № 19-21 про відмову у визнанні біженцем громадянина Грузії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі, Грузія.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, що мали значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги наполягає на наявності серйозних підстав вважаи, що позивач вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру. Враховуючи, що заявник працював на високій посаді у Міністерстві з питаньпенітенціарної системи, пробації та надання юридичної допомоги Грузії, є серйоні підстави вважати, що діяльність заявника може служити достатньою підставою для настання індивідуальної відповідальності згідно статті 1F Конвенції про статус біженців.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

18 січня 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому позивач повністю підтримує правову позицію суду першої інстанції та вказує про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Позивач наголошує на наявності обставин, встановлених постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року у справі № 640/10717/19 за участю цих самих учасників справи, а тому фактично судом встановлені всі ознаки, за яких позивач має право отримати додатковий захист.

Також, позивач вказував про необхідність обрання судом ефективного способу захисту порушених прав.

У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив вимоги останньої задовольнити в повному обсязі.

Позивач та його представники підтримували правову позицію суду першої інстанції та вказували про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Грузії, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Тбілісі, за національністю - грузин, за релігійним переконанням - християнин.

ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Звертаючись із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 послався на те, що у разі повернення до країни походженні йому загрожує несправедливе ув`язнення за сфабрикованими обвинуваченнями з боку державних органів влади з метою «давати неправдиві свідчення проти колишніх високопосадовців» та фізична розправа з боку представників криміналітету, оскільки з 2004 року він «...працював на керівних посадах Міністерства оборони Грузії, Міністерства юстиції, Пенітенціарної служби, МВС та Міністерства державної безпеки Грузії» та зазначав, що в результаті його професійної, антикорупційної діяльності та антиросійських поглядів почалися переслідування з боку олігархів, «ворів в законі» та чинної влади.

В період з 2006 по 2012 роки він працював на різних керівних посадах в Міністерстві оборони Грузії та Міністерстві Юстиції Грузії та Міністерстві з питань пробації та надання юридичної допомоги Грузії, зокрема:

з 12 вересня 2002 року по 12 вересня 2006 року займався викладацькою діяльністю (на посаді педагога нормальної анатомії) в Університеті ім. Т. Мухадзе «ІВЕРІА» (м.Тбілісі, Грузія);

з 2004 року по 2006 рік шукач захисту працював на посаді оперативного співробітника Департаменту Конституційної безпеки, Міністерство державної безпеки Грузії (м. Тбілісі);

з 2006 року по 2008 рік працював на посаді директора центральної тюремної лікарні, Міністерстві юстиції (м.Тбілісі);

лютий - жовтень 2008 року - начальник штабу Департаменту пенітенціарної служби, Міністерство з питань пенітенціарної системи, пробації та надання юридичної допомоги Грузії (м. Тбілісі);

жовтень 2008 року - жовтень 2009 року - працював на посаді керівника лікарні Глданської в`язниці №8, Міністерство юстиції Грузії (м. Тбілісі);

з жовтня 2009 року по серпень 2010 року займав посаду директора Військового госпіталю, Міністерство оборони Грузії (м. Горі);

серпень 2010 року - грудень 2011 року - директор слідчого ізолятора №8 (Гдданська в`язниця), Міністерство з питань пенітенціарної системи, пробації та надання юридичної допомоги Грузії (м. Тбілісі);

з грудня 2011 року по квітень 2012 року займав посаду заступника голови Департаменту військової поліції Об`єднаного штабу Збройних сил Грузії, Міністерство оборони Грузії.

25 квітня 2012 року був призначений головою медичного департаменту Об`єднаного штабу Збройних сил Грузії, Міністерство оборони Грузії.

У цьому ж році позивач покинув країну громадянської належності.

ОСОБА_1 має вищу освіту, рідною мовою є грузинська, має трьох дітей: доньку ОСОБА_2 , 2002 р.н, сина ОСОБА_3 , 2006 р.н., та сина ОСОБА_4 2012 р.н., які проживають разом з ним в місті Києві та навчаються у навчально-виховному комплексі «Міжнародний ліцей МАУП».

Також, позивач повідомив, що з жовтня 2012 року по травень 2016 року проживав у Туреччині, м. Стамбул. В подальшому, наприкінці травня 2016 року нелегально наземним транспортом (автобусом) прямуючи через Болгарію , Молдову та Придністров`я, потрапив в Україну.

За результатами проведених з позивачем співбесід, головним спеціалістом відділу з питань шукачів притулку Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 13.02.2019 року складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено що у заявника відсутні умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та відсутні умови, за яких особу може бути визнано біженцем, у зв`язку з тим, що встановлено, що позивач вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.05.2019 року Державною міграційною службою України на підставі вказаного висновку було прийнято оскаржуване рішення № 200-19 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.04.2020 р. у справі №640/10717/19 в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування вказаного рішення відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2020 р. вказане рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2020 року - скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов громадянина Грузії ОСОБА_1 - задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 23.05.2019 року №200-19 про відмову громадянину Грузії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Грузії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

За результатами повторного розгляду заяви позивача визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту головним спеціалістом відділу з питань шукачів притулку Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 16.11.2020 року складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено що у заявника відсутні умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та відсутні умови, за яких особу може бути визнано біженцем, у зв`язку з тим, що встановлено, що позивач вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.01.2021 р. Державною міграційною службою України на підставі вказаного висновку було прийнято оскаржуване рішення № 19-21 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомлення №64 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем отримано 21.04.2021 р.

Вважаючи рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив повністю та зазначив, що у висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем неповно проаналізовано подану позивачем заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не надано оцінки доводам позивача щодо інформації по країні походження в частині обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Грузії, а саме ситуація у сфері безпеки, порушення прав людини тощо; не взято до уваги та не перевірено відомості про наявні кримінальні провадження щодо позивача, недозволеного поводження відносно нього близьких членів сім`ї тощо.

Натомість, позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні; повідомлені позивачем факти, відповідач не визнав такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача. При цьому, Державна міграційна служба України мала право самостійно витребувати як у позивача так і від інших державних органів, додаткові документи, що останньою вчинено не було

Щодо способу захисту порушеного права, суд першої інстанції вважав таким зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі, Грузія, оскільки за наслідками судового рішення вже здійснювався повторний розгляд заяви, і у суду відсутні підстави для висновку про те, що ще один повторний розгляд заяви може призвести до встановлення нових обставин щодо заяви позивача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною шостою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Верховний Суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома. При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не містить посилання, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Пунктом 6.6 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649), передбачено, що в разі якщо згідно з рішенням суду, яке набрало законної сили, Державна міграційна служба зобов`язана прийняти рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідне рішення приймається Державною міграційною службою протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення суду.

Відповідно до пункту 6.10 зазначених Правил у випадку отримання рішення Державної міграційної служби щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган Державної міграційної служби протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби.

Повторний розгляд заяви здійснюється протягом одного місяця з дня надходження до територіального органу Державної міграційної служби відповідного рішення.

Строк повторного розгляду заяви продовжується до двох місяців керівником територіального органу Державної міграційної служби за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу Державної міграційної служби.

З матеріалів справи вбачається, що головним спеціалістом відділу з питань шукачів притулку Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 13.02.2019 року складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено що у заявника відсутні умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та відсутні умови, за яких особу може бути визнано біженцем, у зв`язку з тим, що встановлено, що позивач вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 23.05.2019 року Державною міграційною службою України на підставі вказаного висновку було прийнято оскаржуване рішення № 200-19 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В подальшому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2020 р. у справі № 640/10717/19 позов громадянина Грузії ОСОБА_1 - задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 23.05.2019 року №200-19 про відмову громадянину Грузії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Грузії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

За результатами повторного розгляду заяви позивача визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту головним спеціалістом відділу з питань шукачів притулку Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 16.11.2020 року складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено що у заявника відсутні умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та відсутні умови, за яких особу може бути визнано біженцем, у зв`язку з тим, що встановлено, що позивач вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.01.2021 р. Державною міграційною службою України на підставі вказаного висновку було прийнято оскаржуване в межах даної справи рішення № 19-21 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, як вірно визначив суд першої інстанції, в межах спірних правовідносин необхідно враховувати, що обставини щодо вчинення позивачем тяжкого злочину неполітичного характеру були предметом судового розгляду у справі № 640/10717/19 і встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили, та, відповідно до частини четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, має преюдиціальне значення при розгляді цієї справи.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі змістом постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2020 р. у справі № 640/10717/19, суд апеляційної інстанції зауважив, що позивач з серпня 2010 року по грудень 2011 року працював директором слідчого ізолятора №8 - Глданської в`язниці та покинув країну громадянства - Грузію в жовтні 2012 року, тобто через два тижні після означених вище подій. Вказане може свідчити про безпосередній зв`язок між політичним переслідуванням позивача та його виїздом закордон.

В той же час, відповідач не надав даному факту жодної оцінки, як і не вимагав додаткових відомостей від позивача, що свідчить про відсутність у нього сумнівів в достовірності наданої позивачем інформації.

Щодо матеріалів, які надійшли з Інтерполу станом на 12 серпня 2018 року, суд апеляційної інстанції зауважив, що, як вбачається із матеріалів особової справи позивача, в ній міститься інша інформація, отримана відповідачем станом на 02 травня 2019 року за №:ІР/5031/19/Е25/13392/ГГ10/АЗ/1, що за базою даних Генерального секретаріату Інтерполу позивач значиться у розшуку за каналами Інтерполу з метою арешту та екстрадиції до Республіки Грузії, передбачених статями 333 параграф 1, 333 параграф 3 (Ь), (с) (перевищення чиновниками службових повноважень, що спричинило істотне порушення прав фізичної особи, законних інтересів суспільства та держави), 1441 параграф 2 (а) (§) (Ь) (катування) з метою отримання зізнань, скоєних чиновником, з використанням службового становища).

Таким чином, злочини що інкримінуються позивачу, носять характер, безпосередньо пов`язаний з його службовою діяльністю та згідно Кримінального Кодексу України обвинувачення щодо позивача безпосередньо стосуються його службової діяльності і є службовими злочинами, які на території України кваліфікуються за статтею 365 КК України «Перевищення влади або службових повноважень» та статтею 127 КК України «Катування», які відноситься до злочинів середньої тяжкості.

За таких обставин слід вважати, що позивач не вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни до прибуття в Україну, оскільки відповідно до діючого законодавства України його діяння належить до злочинів середньої тяжкості.

Також слід зазначити, що в матеріалах справи № 2018КУ0084, які були надані позивачу для ознайомлення та на підставі яких відповідач встановив вину позивача, взагалі відсутні обвинувальні вироки суду відносно позивача. Таким чином, підстави для встановлення з матеріалів справи № 2018КУ0084 вини позивача у скоєнні тяжких злочинів у відповідача відсутні.

Разом з тим, в межах даної справи № 640/12095/21, апеляційний суд наголошує, що відповідачем при повторному розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту жодним чином не враховано приписи положень пункту 6.10 Правил № 649, відповідно до яких процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що як вірно визначив суд першої інстанції є підставою для скасування рішення Державної міграційної служби.

У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта на запитання суду, в чому саме полягало врахування висновків суду органом міграційної служби при повторному розгляді заяви позивача, не зміг надати чітких пояснень, окрім загальних фраз про врахування таких висновків та пошук інформації в загальному доступі.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, яка підтверджує обґрунтованість загрози життю позивача, що встановлена судовим рішенням у справі № 640/10717/19 на підставі відомостей з достовірних джерел інформації, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При обранні належного способу захисту, колегія суддів зважає на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, встановивши порушення прав позивача, суд має обрати такий захисту, який з урахуванням конкретних обставин справи буде ефективним з точки зору частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції та виключатиме можливі подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах і необхідність повторного звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.12.2019 року справа № 826/17660/17, від 12.02.2020 у справі № 815/4398/17.

Відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та, за наявності достатніх підстав, зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини десятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі прийняття судом рішення про задоволення скарги особи про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення приймає відповідне рішення.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги повторність прийняття відповідачем негативного рішення стосовно позивача на підставі матеріалів особової справи, судом першої інстанції вірно встановлено достатні підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем.

Аналогічна правова позиція за ідентичних спірних правовідносин щодо можливості суду зобов`язати прийняти конкретне рішення про визнання особи біженцем викладена у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2021 року у справі № 260/561/19.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 28 січня 2022 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма