Справа № 640/23124/20
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М. та Коротких А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, щодо відмови збільшити посадовий оклад заступника міського управління міліції для перерахунку пенсії ОСОБА_1 на 12 процентів, шляхом внесення змін до Наказу МВС України № 138 від 17.02.2017 р. «Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських»;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України, збільшити посадовий оклад заступника міського управління міліції для перерахунку пенсії ОСОБА_1 на 12 процентів, шляхом внесення необхідних змін до Наказу МВС України №138 від 17.02.2017 року «Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що наказ МВС України №138 був узгоджений з першим заступником Голови Спільного представницького органу обєднань профспілок і першим заступником Голови представницького органу сторони роботодавця на національному рівні і на жаль не був узгоджений з представниками профспілок МВС України, які мають великий досвід у відстоюванні прав атестованих співробітників і пенсіонерів органів внутрішніх справ.

Крім того, позивач у своїй апеляційній скарзі вказує про те, що судом не було забезпечено встановлення всіх обставин у справі, не надано належної оцінки його доводам щодо звуження обсягу існуючих соціальних прав та невідповідності нормам Конституції України віднесення посади позивача під час здійснення служби в рядах органів МВС до нижчої посади в структурі МВС, що вплинуло на розмір пенсії позивача (грошового забезпечення).

Серед іншого, позивач зазначає, що суд першої інстанції не вірно встановив спірні відносини, які виникли між позивачем та відповідачем. Наголошує, що його вимоги стосувались визнання протиправною бездіяльності відповідача, який відмовився внести зміни до наказу.

Також, до суду апеляційної інстанції надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_2 на вищевказане рішення та ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року.

Так, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року з підстав аналогічних апеляційній скарзі позивача та скасувати вищевказану ухвалу, якою було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача.

Апеляційним судом розглянуто справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 05 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства внутрішніх справ України із заявою про збільшення йому посадового окладу для перерахунку пенсії на 12 процентів, шляхом внесення необхідних змін до Наказу № 138 від 17.02.2017 року «Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських».

03 вересня 2020 року листом-відповіддю Департаменту персоналу МВС України № Т-15009/22 позивачу було відмовлено.

Вважаючи протиправною бездіяльність МВС України щодо відмови збільшити посадовий оклад заступника міського управління міліції для перерахунку пенсії позивачу шляхом внесення змін до наказу МВС України №138 від 17.02.2017, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вимога збільшити оклад прямо не стосується позивача, оскільки він знаходиться на пенсії та отримує пенсію, а не грошове забезпечення, що вже само по собі зумовлює висновок про відсутність порушеного права за вимогою щодо збільшення посадового окладу.

Також, суд першої інстанції звернув увагу, що вказаний наказ не є предметом оскарження у даній справі, хоча позивач не погоджується саме з його змістом та саме положення цього наказу викликають у позивача зауваження та заперечення.

Крім того, суд першої інстанції вказав про те, що само по собі підвищення посадового окладу діючому співробітнику не є автоматичною підставою для видачі довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції), форма якої є додатком № 3 до Порядку № 45, затвердженому постановою КМ України від 13 лютого 2008 р. № 45, та не є підставою для перерахунку пенсії.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянтів, колегія суддів зазначає наступне.

В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Вказана правова позиція сформована в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17.

Виходячи зі змісту наведених норм, судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожен, хто вважає, що його право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, суб`єктивна оцінка порушеного права не є абсолютною. У деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, встановлення факту порушення прав позивача є визначною обставиною, так як без цього не можна виконати завдання судочинства. Оскільки у разі, якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а, відсутність спору виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

У своїй апеляційній скарзі позивач серед іншого звертає увагу на підміну судом першої інстанції предмету та підстав звернення до суду.

Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції небгрунтовано прирівняв його вимоги щодо забезпечення внесення зміни відповідачем до спірних вимог наказу, до вимог щодо встановлення нового окладу.

Як вбачається зі змісту позовних вимог позивача, останні викладені наступним чином:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, щодо відмови збільшити посадовий оклад заступника міського управління міліції для перерахунку пенсії ОСОБА_1 на 12 процентів, шляхом внесення змін до Наказу МВС України № 138 від 17.02.2017 р. «Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських»;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України, збільшити посадовий оклад заступника міського управління міліції для перерахунку пенсії ОСОБА_1 на 12 процентів, шляхом внесення необхідних змін до Наказу МВС України № 138 від 17.02.2017 року «Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських».

Отже, аналізуючи зміст позовних вимог з якими звернувся позивач, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції абсолютно вірно трактує такі вимоги, які фактично зводяться до визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови збільшити посадовий оклад заступника міського управління міліції та зобов`язання відповідача вчинити такі дії - збільшити посадовий оклад заступника міського управління міліції.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що фактично позивач не погоджується зі змістом наказу №138. Однак, вказаний наказ в межах даного спору не оскаржується позивачем, про що останнім наголошено, в тому числі, у відповіді на відзив відповідача, де ОСОБА_1 зазначено: «В позовній заяві я не просив суд про скасування наказу №138, а просив суд «Збільшити посадовий оклад заступника міського управління міліції для перерахунку пенсії ОСОБА_1 , на 12 процентів, шляхом внесення необхідних змін до Наказу МВС України №138».

Отже, в даному випадку, на переконання колегії суддів, вказане вище підтверджує позицію суду першої інстанції та повністю спростовує доводи позивача щодо того, що судом невірно встановлено спірні правовідносини.

В контексті вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога збільшити оклад не стосується позивача, оскільки він знаходиться на пенсії та отримує пенсію, а не грошове забезпечення, що свідчить про відсутність порушеного права за вимогою щодо збільшення посадового окладу.

Крім того, колегія суддів наголошує, що вищевказаний наказ №138 не регулює розміри посадових окладів за посадами поліцейських та осіб начальницького складу органів внутрішніх справ.

Щодо доводів апелянтів в частині того, що суд не приділив уваги доводам позивача щодо звуження обсягу існуючих соціальних прав та невідповідності нормам Конституції України віднесення посади позивача під час здійснення служби в рядах органів МВС до нижчої посади в структурі МВС, що вплинуло на розмір пенсії позивача (грошового забезпечення), колегія суддів зауважує, що вказане виходить за межі позову а тому обґрунтовано не досліджувалось судом першої інстанції.

В частині доводів апелянтів про те, що наказ МВС України №138 був узгоджений з першим заступником Голови Спільного представницького органу об`єднань профспілок і першим заступником Голови представницького органу сторони роботодавця на національному рівні і на жаль не був узгоджений з представниками профспілок МВС України, які мають великий досвід у відстоюванні прав атестованих співробітників і пенсіонерів органів внутрішніх справ, колегія суддів зауважує, що вказане не може бути предметом дослідження в межах даної справи, з огляду на те, що вказаний наказ та порядок його прийняття позивачем не оспорюється.

В частині твердження скаржника - ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке виявилося у незалученні його до участі в розгляді справи в якості третьої особи, колегія суддів зауважує наступне.

Пунктом 4 частини 3 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

В ухвалі від 16 листопада 2020 року суд першої інстанції зазначив, що згідно ч.4 ст. 49 КАС України у заявах про залучення третіх осіб зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 , обґрунтування необхідності до участі у справі в якості третьої особи по суті зводиться до його незгоди із прирівнянням, на його думку, вищезгаданим наказом № 138 його посади до посади «Старший інспектор сектору поліції», що, на думку заявника, є дискримінацією за професійною ознакою.

Між тим, незгода з рішеннями чи діями суб`єкта владних повноважень реалізується шляхом звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів певної особи.

Колегія суддів звертає увагу, що заперечення ОСОБА_2 стосовно оскаржуваної ухвали, викладені у його апеляційній скарзі, фактично зводяться до констатації нормативного регулювання інституту третьої особи, з посиланням на висновки Верховного Суду. Однак, жодних аргументів щодо неправильності висновків викладених в оскаржуваній ухвалі апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить. Як і не містить жодних доводів та підстав для залучення його до участі у справі як третьої особи.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про відсутність порушення судом першої інстанції норм процесуального права та підстав для скасування вищевказаної ухвали з мотивів наведених вище.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Керуючись ст. ст. 242 - 244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя І.В. Федотов

Судді Н.М. Єгорова

А.Ю. Коротких