Справа № 120/6171/21-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/6171/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Вільчинський О.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

02 лютого 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управлінням ДФС у Вінницькій області від 29.12.2018 № та №.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено наступні обставини справи.

10.12.2007 року між позивачем та Акціонерним товариством "ОТП БАНК" був укладений кредитний договір №ML-B00/115/2007, відповідно до умов якого позивач отримав від банку в кредит кошти в сумі 25000 дол. США строком до 08.12.2031 зі сплатою процентів за користування кредитом на цей період за формулою FIDR 3,99%.

25.04.2017 між банком та позивачем (Позичальником) було укладено Договір про внесення змін та доповнень №2 (про прощення боргу) до Кредитного договору №ML-B00/115/2007 від 10.12.2017.

Вказаним договором сторони погодили, що позивач (позичальник) зобов`язується погасити боргові зобов`язання в строк до 25.04.2017 в розмірі 7800 доларів США (в еквіваленті по курсу НБУ станом на вказану дату складає 208054,84 грн), тоді як банк здійснює анулювання (прощення боргу в розмірі 14912,85 доларів США (в еквіваленті по курсу на вказану дату становить 397780,84 грн). Дана сума прощенного боргу складається з суми кредиту (суми основного боргу) в розмірі 12509,38 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на день укладання додаткової угоди складає 333671,41 грн та процентів в розмірі 2403,47 дол. США, що еквівалентно на цю дату 64109,43 грн.

25.04.2017 на виконання зазначених домовленостей позивачем було сплачено банку 7800 доларів США (в еквіваленті - 208054,84 грн)

15.08.2018 ГУ ДФС у Вінницькій області, правонаступником якого є ГУ ДПС у Вінницькій області, було направлено запит до АТ "ОТП БАНК" з метою підтвердження доходу позивача за ознакою "126" як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого кредитором за його самостійним рішенням.

У відповідь на вказаний запит АТ "ОТП БАНК" (далі також банк) надало відповідь від 05.10.2018 № 01-05-2-19-6/6580 про те, що банк підтверджує інформацію, надану у податковому розрахунку за формою 1-ДФ про дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту), встановленого пп. "д" пп. 164.2.17 п. 164.2 с. 164 ПК України та у вигляді процентів комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку податкової давності.

Відповідно до наказу ГУ ДФС у Вінницькій області від 19.10.2018 №6625 призначено провести документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 з 27.11.2018 тривалістю 5 робочих днів за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 щодо своєчасності, достовірності та повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих як додаткове благо при взаємовідносинах з АТ "ОТП БАНК".

У період часу з 27.11.2018 по 03.12.2018, відповідно до пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.2 п. 78.1, п.78.4 ст. 78, п. 79.1, ст. 79, ст. 82 ПК України, на підставі наказу ГУ ДФС у Вінницькій області від 19.10.2020 № 6625, посадовими особами ГУ ДПС у Вінницькій області проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питань достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податків, зборів і платежів ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017. За результатом перевірки складений акт від 10.12.2018 №6041/13/ НОМЕР_1 , згідно з висновками якого встановлено порушення платником податків вимог, зокрема:

пп. 16.1.3, п.16, пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. 176.1 "в" ст. 176, п. 179.1 ст. 179 ПК України, в результаті неподання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2017 рік.

пп. "д" 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, пп. 168.4.5 п.168.4 ст.168, п.179.7 ст. 179 ПК України, в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб на суму 60060,85 грн;

пп. 1.2, 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, в результаті чого визначено суму військового збору у сумі 5005,07 грн.

Вказані висновки обґрунтовані тим, що відповідно до відомостей з ЦБД ДРФО фізична особа платник податків ОСОБА_1 у 2017 році мав взаємовідносин з АТ "ОТП БАНК", від якого отримав дохід як додаткове благо, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу. В порушення пп. "д" пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України ОСОБА_1 не подав податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік, не відобразив дохід, отриманий як додаткове благо в сумі 333671,40 грн, та не сплатив податок з такого доходу в розмірі 60060,85 грн. Крім того, платником податків не задекларовано та не сплачено податкове зобов`язання з військового збору у розмірі 5005,07 грн.

На підставі вказаного акта перевірки контролюючим органом відносно позивача ОСОБА_1 прийнято податкові повідомлення-рішення від 29.12.2018:

№, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 75076,06 грн, з яких за податковими зобов`язаннями - 60060,85 грн, за штрафними санкціями - 15015,21 грн;

№, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 6256,34 грн, з яких за податковими зобов`язаннями - 5005,07 грн, за штрафними санкціями - 1251,27 грн.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з`ясувавши факт включення до складу загального річного оподатковуваного доходу позивача всю суму прощеного боргу, в тому числі суми різниці, що відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX ПК України не вважається додатковим благом, дійшов висновку, що суми грошових зобов`язань ОСОБА_1 з ПДФО та військового збору були визначені помилково та істотно завищені, а отже податкові повідомлення-рішення від 29.12.2018 № та № є протиправними та підлягають скасуванню.

Надаючи оцінку спірним відносинам, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Спірним питанням при винесенні податкових повідомлень-рішень від 29.12.2018 № та № є правомірність віднесення податковим органом суми прощеної (анульованої) кредитором заборгованості до складу оподаткованого доходу як додаткового блага на підставі абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Згідно пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Так, підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що додатковим благом є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

Відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до таких додаткових благ віднесено основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощену (анульовану) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року.

Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

У той же час, відносини, що виникають між банком та клієнтом з питань надання кредиту є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України.

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 605 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, в разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим проценти, які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.

Законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором.

Суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи звертає увагу на наявність конкретної і послідовної практики Верховного Суду щодо застосування підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Так, аналогічний підхід вже був застосований Верховним Судом зокрема у постановах від 03 квітня 2020 року у справі № 804/3102/15, від 25 червня 2020 року у справі № 817/430/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 817/3471/14, від 01 квітня 2019 року у справі № 820/4423/16.

Отже, враховуючи викладене, оподатковуваним доходом позивача є лише основна заборгованість за кредитом, прощена (анульована) банком. Прощені (анульовані) банком проценти за користування кредитом не є доходом платника податків, а тому база оподаткування повинна визначатись лише з суми, прощеної (анульованої) банком, яку позивач фактично отримав за банківським кредитом, без врахування інших платежів.

Разом з тим, з 7 травня 2015 року підрозділ 1 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України доповнений пунктом 8 на підставі Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань". Метою запровадження вказаних положень є фактична реалізація положень Закону України «Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню», згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань" від 9 квітня 2015 № 321-VIII підрозділ 1 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України доповнено пунктом 8 такого змісту: "Не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року. Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

Верховний Суд у постанові від 18.01.2021 у справі № 120/935/19-а зазначив, що у зв`язку з політичною та фінансовою кризою, яка сталася у 2014 році та спричинила девальвацію національної валюти в Україні, враховуючи скрутне становище, в якому опинилися позичальники - фізичні особи, які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, з 7 травня 2015 року підрозділ 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України доповнений пунктом 8 на підставі Закону України "Про внесення змін до ПК України щодо кредитних зобов`язань".

Метою запровадження вказаних положень є фактична реалізація положень Закону України "Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню", згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.

Однією з таких преференцій є не віднесення до додаткового блага платника податку і не включення до розрахунку загального місячного (річного) оподаткованого доходу суми, прощеної (анульованої) кредитором курсової різниці.

Тобто, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.

В силу колізійного принципу пріоритету норми правового акта, виданого пізніше, до правовідносин, які виникли у зв`язку із прощенням банками з 1 січня 2015 року боргу позичальникам за кредитами в іноземній валюті, які не було погашено до 1 січня 2014 року та валюту зобов`язання за якими було змінено з іноземної на національну, застосовуються норми пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України.

Застосування вимог абзацу "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України від 02.12.2010 № 2755-VI має місце виключно у випадку перевищення суми прощеного (анульованого) кредитором боргу над сумою курсової різниці, обрахованої за правилами, передбаченими пунктом 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України.

При цьому, для правовідносин, що виникають у сфері справляння податків, не має правового значення те, яким чином кредитор обліковував відповідну суму прощеного боргу у своєму бухгалтерському обліку, а кваліфікація таким кредитором прощеного боргу позичальника його оподатковуваним доходом та надання до фіскальної служби відповідного податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, не впливає на податкові зобов`язання позивача.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19 липня 2019 року у справі № 826/4240/18, від 4 червня 2020 року у справі № 826/7305/17, від 20 жовтня 2020 у справі №640/4857/19.

Згідно з матеріалів справи, позивачем у 2007 році було отримано споживчий кредит (згідно договору № МL-В00/115/2007 від 10.12.2007) в іноземній валюті в розмірі 25 000 доларів США.

25.04.2017 року сторони ( ОСОБА_1 як позичальник та АТ "ОТП БАНК" як банк) домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору № МL-В00/115/2007 від 10.12.2007 такого змісту: позичальник зобов`язується погасити боргові зобов`язання у термін до 25.04.2007 в розмірі 7800 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на день укладення цього договору складає 208054,84 грн.

За умови належного виконання позичальником умов кредитного договору та пп. 1.1 додаткового договору, позичальник вважається таким. що погасив свої боргові зобов`язання перед банком в повному обсязі і банк, керуючись ст. 605 Цивільного кодексу України, здійснює анулювання (прощення) боргу в розмірі 14912,85 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на день укладення додаткового договору становить 397780,84 грн (сума прощеного боргу), що складається з суми кредиту (основної суми боргу) в розмірі 12509,38 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на день укладення додаткового договору складає 3336711,41 грн; процентів у розмірі 2403,47 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на день укладення додаткового договору складає 64109,43 грн.

Сума курсової різниці, яка згідно із приписами пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України дорівнює різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеній за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним кусом НБУ станом на 1 січня 2014 року, обраховується таким чином: 333671,41 (еквівалент основної суми боргу позивача у розмірі 12509,38 дол. США, визначений у гривні за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за кредитом) мінус 99991,47 грн. (еквівалент основної суми боргу позивача у розмірі 12509,38 дол. США, визначений у гривні за офіційним курсом НБУ станом на 1 січня 2014 року (7,993 грн. за 1 дол. США) та становить 233679,94 грн.

Відтак, додатковим благом є різниця між прощеним боргом (анульованою) сумою боргу 333671,41 грн. та сумою курсової різниці 233679,94 грн, що відповідно становить 99991,47 грн.

Разом з тим, відповідно до акту перевірки позивача вбачається, що податковим органом визначену базу оподаткування у розмірі 333671,40 грн., яка, зокрема, включає суму прощеного (анульованого) банком боргу у вигляді курсової різниці.

Колегія суддів зазначає, що положення пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України є спеціальними по відношенню до вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Їх застосування виключає наявність податкового правопорушення, передбаченого абзацом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, а відтак зумовлює безпідставність висновків податкового органу про збільшення загального оподатковуваного доходу як бази оподаткування іншими податками та вказує про протиправність заявлення позову про стягнення податкового боргу

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17 та від 14 листопада 2019 року у справі № 520/10880/18.

Також суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, відповідно до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст. 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування, визначеного п.п. 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною п.п. 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у ст. 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені ст. 176 цього Кодексу.

Відтак, за встановлених обставин, які свідчать про протиправність визначення податковим органом позивачу грошового зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, помилковими є й висновки податкового органу щодо правомірності визначення позивачу грошового зобов`язання зі сплати військового збору, обрахованого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову та визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 29.12.2018 № та №.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

В даному випадку, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджують наявність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Матохнюк Д.Б.