Справа № 320/797/21
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Дудін С.О.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2022 року Справа № 320/797/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України

про визнання бездіяльності протиправною,

зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (далі Відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 10539,61 грн, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17.06.2019 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 512,59 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року позов було задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 10539,61 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, з урахуванням виплачених раніше сум.

У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в цьому випадку наявний спір не про розмір належних Позивачу як звільненому працівникові сум, а про наявність правових підстав для нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

При цьому, суд зазначив, що внаслідок вирішення такого спору Відповідач буде зобов`язаний здійснити розрахунок компенсації невикористаних Позивачем днів додаткової відпустки з виплатою відповідної суми, а також виплатити компенсацію утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Разом з тим, суд зауважив, що Позивач зможе визначити остаточний обсяг своїх вимог до Відповідача, а суд перевірити їх обґрунтованість, лише тоді, коли таке правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт виплати Позивачу всіх належних коштів, які мали бути йому виплачені на момент звільнення зі служби, а саме буде проведено повний розрахунок.

Водночас, суд дійшов висновку, що оскільки Відповідач не здійснив такого розрахунку, що й було підставою для звернення Позивача з цим позовом, у даному випадку відсутня подія фактичного розрахунку, а тому відповідні позовні вимоги про стягнення на користь Позивача з Відповідача середнього заробітку за весь час прострочення повного розрахунку при звільненні є передчасними та не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням у частині відмови в задоволенні позовних вимог, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити постанову про задоволення відповідних позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог Позивач зазначає, що задоволення судом першої інстанції заявлених ним позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо виплати компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання Відповідача виплатити відповідну компенсацію беззаперечно свідчить про наявність у нього права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, на переконання Апелянта такі позовні вимоги не є передчасними і підлягають задоволенню при вирішенні цього судового спору.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 та від 03.12.2021 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу Позивача, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, зазначаючи, що Позивачу здійснено військовою частиною НОМЕР_2 виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, а також наполягає на своїй правовій позиції та стверджує про необґрунтованість доводів Апелянта.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_3 .

Наказом ВЧ НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 14.06.2019 № 130 припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення прапорщика ОСОБА_1 (Г-036922), звільненого відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 31.05.2019 № 85 о/с у запас у зв`язку із закінченням строку контракту.

Військовою частиною НОМЕР_2 НГУ видано довідку від 26.12.2019 № 35 про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу, на загальну суму 10539,61 грн (вартість неотриманого речового майна 8931,87 грн, компенсація податку на доходи фізичних осіб 1607,74 грн).

На звернення Позивача із заявою про виплату компенсації за неотримане речове майно, ВЧ НОМЕР_1 НГУ листом №18/11-АО-19-АЗ-2206 повідомила Позивачу, що йому на підставі рапорту були нараховані за неотримане речове майно кошти, довідка від 26.12.2019 № 35 на суму 10539,61 грн. Звітні документи були відправлені в Головне управління на витребування коштів для здійснення виплати. Виплата на компенсацію речового майна буде здійснена після надходження коштів на рахунок частини в порядку реєстрації довідки-розрахунку.

Не погоджуючись з бездіяльністю Відповідача щодо затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та, як наслідок з бездіяльністю із затримки розрахунку при звільненні, Позивач звернувся з цим позовом до суду.

Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України), Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2232-ХІІ).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (частина друга статті 1-2 Закону №2011-XII).

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

У частині третій статті 24 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частинами першою та другою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Отже, законодавством регламентовано право військовослужбовців на компенсацію за неотримане речове майно при звільненні.

Разом з тим, згідно із загальними нормами трудового законодавства, які застосовуються до спірних у цій справі правовідносин, військовослужбовець при звільненні зі служби має право на повний розрахунок, а роботодавець зобов`язаний провести такий розрахунок, окрім єдиного випадку, а саме коли існує спір щодо наявності у звільненого військовослужбовця права на отримання певної виплати.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що в цьому випадку між Позивачем і Відповідачем існував спір щодо наявності у Позивача права на компенсацію за неотримане речове майно і такий спір було передано на вирішення суду та за результатами судового розгляду розв`язано на користь Позивача.

Тобто, у цій справі судовий рішення установлено наявність у Позивача відповідного права на отримання вказаної компенсації у належному розмірі, протиправність бездіяльності Відповідача щодо нездійснення її виплати та зобов`язання таку виплату провести.

Тож, після виконання судового рішення в цій справі у вказаній частині позовних вимог між Сторонами можуть виникнути правовідносини з приводу виплати Позивачу компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Втім, на теперішній час, як було правильно встановлено судом першої інстанції, відповідні позовні вимог (про визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні та про стягнення на його користь з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку) є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

З огляду на це, доводи Апелянта про те, що задоволення судом першої інстанції заявлених ним позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо виплати компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання Відповідача виплатити відповідну компенсацію беззаперечно свідчить про наявність у нього права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, судова колегія приймає до уваги, але не заперечуючи наявності у Позивача відповідного права на отримання такої компенсації, зазначає, що передчасність відповідних позовних вимог з підстав, наведених вище.

Аналізуючи всі доводи апелянта, судова колегія також враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги та перевіривши рішення суду першої інстанції у межах апеляції (тобто, в частині відмови в задоволенні позовних вимог), колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року без змін.

Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 27 січня 2022 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

О.В. Карпушова