Справа № 640/26344/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про скасування розпорядження, -

ВСТАНОВИЛА:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в якій просило визнати протиправним та скасувати розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 10.12.2019 № 2575 про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що прийняте Відповідачем розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки Позивачем у встановлений Відповідачем строк фактично було усунуто виявлені порушення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги аналогічні, заявленим у позовній заяві, та містять посилання на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Ухвалою судді Шостого апеляційного адміністративного суду 29 листопада 2021 року витребувано з Окружного адміністративного суду м. Києва адміністративну справу № 640/26344/19 за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про скасування розпорядження.

14 грудня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду з Окружного адміністративного суду м. Києва надійшла адміністративна справа № 640/26344/19.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду 21 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року та призначено справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про скасування розпорядження до розгляду в порядку письмового провадження з 17 січня 2022 року.

Національним банком України подано відзив на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Також Національним банком України заявлено клопотання про заміну в порядку процесуального правонаступництва відповідача - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг () на належного відповідача - Національний банк України () на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення функцій із державного регулювання ринків фінансових послуг» від 12 вересня 2019 року № 79-IX (надалі - Закон № 79-IX).

Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Пунктом 8 Прикінцевих положень Закону № 79-IX установлено, що з 1 липня 2020 року Національний банк України є процесуальним правонаступником Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у судах у межах повноважень, встановлених Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про припинення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг» від 30 червня 2020 року № 259/2020 припинено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, шляхом ліквідації.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, запис про припинення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг здійснено 20 квітня 2021 року.

З урахуванням наведеного суд вважає за можливе задовольнити клопотання Національного банку України та допустити заміну Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг () її правонаступником - Національним банком України ().

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29.10.2019 року до Відповідача надійшли скарги ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 та в інтересах ОСОБА_2 на бездіяльність Позивача щодо проведення виплати страхового відшкодування.

21.11.2019 Відповідачем складено Акт про правопорушення, вчинені Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на ринку фінансових послуг № 1991/13-4/15 (далі - Акт).

У вказаному акті встановлено, що 28.07.2018 за участю забезпеченого транспортного засобу «ВАЗ-2101». державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася подія, що має ознаки страхового випадку, в результаті якої отримали смертельну травму водій скутера "Сузукі", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 та пасажир ОСОБА_4 .

Відповідно до вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.03.2019 у справі № 182/7505/18, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на дев`ять років без позбавлення права керування транспортними засобами.

07.09.2019 Позивачем отримано від ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 заяву на виплату страхового відшкодування щодо відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання.

07.09.2019 Позивачем отримано від ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 заяву на виплату страхового відшкодування щодо відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання.

10.10.2019 Позивачем листами № 7611-31 та № 7614-31 повідомлено ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 та в інтересах ОСОБА_2 про прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Відповідач в акті дійшов висновку про порушення Позивачем вимог законодавства у сфері фінансових послуг, а саме: абзаців першого-третього пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо невиконання страховиком обов`язку протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентованої виплати) та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

06.12.2019 Позивачем подано Відповідачу пояснення на акт про порушення, вчинені ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на ринку фінансових послуг № 1991/13-4/15 від 21.11.2019 в яких зазначено, що Позивач переглянув своє рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування про що повідомив заявників.

Розглянувши справу про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, провадження у якій розпочато актом про правопорушення, вчинені Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на ринку фінансових послуг від 21.11.2019 № 1991/13-4/15, Відповідачем прийнято розпорядження «Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» від 10.12.2019 № 2576, яким Позивача зобов`язано усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Відповідача про усунення порушень з наданням підтверджуючих документів у термін до 02.01.2020.

Не погоджуючись із вищевказаним розпорядженням Відповідача, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване розпорядження Відповідача прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, а відтак підстави для його скасування та задоволення позовних вимог відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі - Закон № 2664-III).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-III фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону № 2664-III державне регулювання діяльності з надання фінансових послуг здійснюється шляхом, зокрема: ведення державних реєстрів фінансових установ і реєстрів осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та ліцензування діяльності з надання фінансових послуг; застосування уповноваженими державними органами заходів впливу; проведення інших заходів з державного регулювання ринків фінансових послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону № 2664-III державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Частиною першою та другою статті 39 № 2664-III встановлено, що у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Частиною першої статті 40 Закону № 2664-III визначено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати, серед іншого, такі заходи впливу: зобов`язати порушника вжити заходів для усунення порушення та/або вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушення; накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями 41 і 43 цього Закону; тимчасово зупиняти або анулювати ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг; виключати відповідно до законодавства учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) з Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги.

Згідно з ч. 2 ст. 40 Закону № 2664-III порядок та умови застосування заходів впливу встановлюються законами України та нормативно-правовими актами національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Пунктом 1.1 Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги, затвердженого Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 20 листопада 2012 року № 2319, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2112/22424 (далі - Положення № 2319) це Положення розроблене відповідно до Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про страхування», «Про кредитні спілки», «Про недержавне пенсійне забезпечення», інших законів та Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 № 1070, з метою встановлення порядку та умов застосування заходів впливу за порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, та забезпечення захисту прав споживачів фінансових послуг.

Це Положення визначає порядок провадження у справах про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, механізм прийняття рішень Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про застосування заходів впливу та їх оскарження.

Відповідно до пункту 2.1 Положення №2319) Нацкомісія може застосовувати такі заходи впливу: 1) зобов`язати порушника вжити заходів для усунення порушення; 2) вимагати скликання позачергових зборів учасників фінансової установи; 3)накладати штрафи в розмірах, передбачених статтею 41 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; 4) тимчасово зупиняти (обмежувати) або анулювати (відкликати) ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг; 5) відсторонювати керівництво від управління фінансовою установою та призначати тимчасову адміністрацію; 6) затверджувати план відновлення фінансової стабільності фінансової установи; 7) виключати відповідно до законодавства учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) з Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги; 8) установлювати для небанківських фінансових груп підвищені економічні нормативи, ліміти та обмеження щодо здійснення окремих видів операцій; 9) виносити рішення про заборону недержавним пенсійним фондам - суб`єктам другого рівня системи пенсійного забезпечення укладати нові пенсійні контракти з учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування у разі порушення вимог, установлених для таких недержавних пенсійних фондів законом та ліцензійними умовами.

Згідно з пунктом 2.2 Положення № 2319 рішення про зобов`язання порушника вжити заходів для усунення порушення оформляється письмовим розпорядженням (приписом) Нацкомісії. Метою застосування даного заходу впливу є усунення особою у визначений у розпорядженні (приписі) строк виявлених порушень законодавства про фінансові послуги. Письмове розпорядження (припис) Нацкомісії повинно містити: дату та номер розпорядження (припису), місце його складання; відомості про особу (повне найменування юридичної особи, місцезнаходження, код за ЄДРПОУ); зміст виявленого порушення законодавства про фінансові послуги; норму законодавства про фінансові послуги, яку порушено особою; посилання на дату і номер акта про правопорушення, в якому зафіксоване порушення законодавства про фінансові послуги; строк усунення особою порушення законодавства про фінансові послуги та повідомлення Нацкомісії про усунення порушення законодавства про фінансові послуги; прізвище, ініціали та підпис Голови Нацкомісії або члена Нацкомісії, який виконує обов`язки та повноваження Голови Нацкомісії; відбиток печатки Нацкомісії.

Невиконання вимог письмового розпорядження (припису) є підставою для застосування інших заходів впливу у визначених законом випадках.

Таким чином, Нацкомісія у зв`язку із виявленням порушення законодавства про фінансові послуги та після вжиття всіх необхідних заходів для документального закріплення факту такого порушення, має право застосувати до учасника ринку фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) передбачені законодавством заходи впливу, зокрема, шляхом зобов`язання його вжити заходів для усунення виявлених контролюючим органом порушень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 813/3214/17.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до пунктів 2.1 статті 2 Закону № 1961-IV відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Так, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29.10.2019 року до Відповідача надійшли скарги ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 та в інтересах ОСОБА_2 щодо невиконання Позивачем зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та порушення вимог законодавства про фінансові послуги. У зверненні порушувалось питання щодо невиплати Позивачем страхового відшкодування по ДТП від 28.07.2018.

З метою належного розгляду питання, порушеного у скаргах, Нацкомфінпослуг надіслано вимогу (від 05.11.2019 №23953/13-8) щодо отримання від Позивача інформації та документів.

За результатами розгляду документів, наданих Позивачем на вимогу Нацкомфінпослуг листами № 1919/13 та № 1920/13 від 18.11.2019 встановлено таке.

Між Позивачем та ОСОБА_7 укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/7677274 строком дії з 13.07.2018 по 12.07.2019 згідно з яким забезпеченим транспортним засобом є ВАЗ, державний номер НОМЕР_1 .

28 липня 2018 року трапилася подія, що має ознаки страхового випадку, а саме: ОСОБА_7 , керуючи забезпеченим транспортним засобом, здійснив зіткнення зі скутером «SUZUKI ADDRESS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався у зустрічному напрямку по смузі свого руху, перевозячи в якості пасажира ОСОБА_4 , які від отриманих травм померли.

Відповідно до вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.03.2019 у справі № 182/7505/18, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на дев`ять років без позбавлення права керування транспортними засобами.

07 серпня 2019 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 та в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Позивача із заявами про виплату страхового відшкодування.

Листами від 10.10.2019 № 7611-31 та № 7614-13 Позивачем відмовлено ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 та в інтересах ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування.

Рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування Позивачем мотивовано неправомірністю володіння забезпеченим транспортним засобом водієм під час дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з пунктом 1.7 ст. 1 Закону № 1961-IV забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункт 1.7 статті 1 цього Закону).

Пунктом 1.4 ст. 1 Закону № 1961-IV визначено, що особи, відповідальність яких застрахована - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, особами, відповідальність яких застрахована за договором є: страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом і таке володіння забезпеченим транспортним засобом є правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

У даній справі не встановлено неправомірність володіння забезпеченим транспортним засобом водієм під час дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, Позивач відмовляючи ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 та в інтересах ОСОБА_2 у здійсненні страхового відшкодування діяв у супереч вимогам чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 826/4806/17.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його;

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Згідно вимог статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

- вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону);

- невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів зазначає, що положення Закону № 1961-IV не містять такої підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування, яка зазначена Позивачем у листах від 10.10.2019 № 7611-13 та № 7614-13, при цьому інших підстав для відмови, визначених статтями 32 та/або 37 Закону №1961-IV ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" не зазначено.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване розпорядження прийнято Відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, з чим погоджується колегія суддів.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко