Справа № 364/134/21
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 364/134/21 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Степанюка А.Г.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Володарської селищної ради Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року (розглянута у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - 06 жовтня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Володарської селищної ради Київської області про стягнення середньомісячної заробітної плати у зв`язку зі звільненням,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Володарського районного суду Київської області з позовом до Володарської селищної ради Київської області (далі - відповідач) з вимогою стягнути на користь ОСОБА_1 111411,00 грн. середньомісячної заробітної плати у зв`язку зі звільненням з посади сільського голови.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що згідно з протоколом сільської виборчої комісії від 26.10.2015 та відповідно до рішення №02-01-VII І сесії VII скликання від 09.11.2015 Завадівської сільської ради Володарського району Київської області ОСОБА_1 обрано сільським головою. Також вказав, що у зв`язку із обранням його сільським головою, він був звільнений з попереднього місця роботи, а саме ТОВ «Володарка-Комбікорм».

Зауважив, що у подальшому, його рішенням сесії Володарської селищної ради Київської області №01-01(І)-VIIІ від 01.12.2020 звільнено з посади сільського голови.

Вказав, що законодавством України передбачено, що після припинення повноважень сільського голови особа має право на повернення до попереднього місця роботи. У зв`язку з тим, що він не отримує пенсійне забезпечення у силу свого віку та відсутністю у ТОВ «Володарка-Комбікорм» раніше займаної позивачем посади, а також рівноцінної посади, для можливості працевлаштуватись, позивач звернувся до Володарської селищної ради з проханням виплатити йому середню заробітну плату, яку він отримував на виборній посаді у раді.

Однак, 26.01.2021 на 1 засіданні 2 позачергової сесії 8 скликання Володарської селищної ради «Про розгляд заяв сільських голів та секретарів рад VIIІ скликання», йому відмовлено у призначенні заробітної плати, яку було одержано на виборній посаді, у зв`язку з відсутністю пропозиції рівноцінної роботи (посади) на такому самому або іншому підприємстві, в установі, організації.

На думку позивача така відмова є протиправною, порушує його законні права та інтереси позивача, а тому вважає за доцільне стягнути з відповідача на його користь 111411,00 грн. середньомісячної заробітної плати, у зв`язку зі звільненням з посади сільського голови.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнено з Володарської селищної ради Київської області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) кошти у сумі 53130 (п`ятдесят три тисячі сто тридцять) грн. 00 коп. середньомісячної заробітної плати у зв`язку із звільненням з посади сільського голови.

Стягнено на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Володарської селищної ради Київської області ().

Стягнено на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1114 (одна тисяч сто чотирнадцять) грн. 11 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Володарської селищної ради Київської області ().

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 09.11.2015 згідно з протоколом сільської виборчої комісії від 26.10.2015 та відповідно до рішення №02-01-VII від 09.11.2015 І сесії VII скликання Завадівської сільської ради, ОСОБА_1 , приступив до виконання трудових обов`язків у зв`язку із обранням його сільським головою і як наслідок був звільнений з попереднього місця роботи, а саме ТОВ «Володарка-Комбікорм», на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України.

В період з 09.11.2015 по 01.12.2020 позивач виконував трудові обов`язки сільського голови с. Завадівка, Володарського району, Київської області.

У подальшому, 01.12.2020 позивача звільнено з посади сільського голови у зв`язку із закінченням строку повноважень ради, згідно рішення сесії Володарської селищної ради №01-01(I)-VIII від 01.12.2020 на підставі до п.4, п.2. Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад».

Так, для забезпечення своїх гарантій позивач звернувся до попереднього роботодавця - ТОВ «Володарка-Комбікорм» з проханням працевлаштувати його на попередню роботу (посаду), або запропонувати іншу рівноцінну роботу (посаду). Проте ТОВ «Володарка-Комбікорм» надало довідку №55 від 02.12.2020 про те, що працевлаштування позивача неможливе в зв`язку з відсутністю раніше займаної позивачем посади згідно штатного розпису, а також рівноцінної посади.

Відповідно до абз. 2, ч. 2, ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», у разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.

У зв`язку з тим, що він не отримує пенсійне забезпечення у силу свого віку (дане підтверджується довідкою з Відділу обслуговування громадян №15 Управління обслуговування громадян ГУ Пенсійного фонду України в Київській області №240 від 12.02.2021) та відсутністю у ТОВ «Володарка-Комбікорм» раніше займаної позивачем посади, а також рівноцінної посади, для можливості працевлаштуватись (дане підтверджується довідкою №55 від 02.12.2020 ТОВ «Володарка-Комбікорм»), позивач звернувся до Володарської селищної ради з проханням виплатити йому середню заробітну плату, яку він отримував на виборній посаді у раді.

26.01.2021 на І засіданні другої позачергової сесії восьмого скликання Володарської селищної ради позивачу відмовлено у призначенні заробітної плати, яку було одержано на виборній посаді, у зв`язку з відсутністю пропозиції рівноцінної роботи (посади) на такому самому або іншому підприємстві, в установі, організації.

Позивач не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР.

В свою чергу, Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-ІІІ регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Посадовою особою місцевого самоврядування, згідно статті 2 Закону №2493-ІІІ є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Власне, положеннями Закону №280/97-ВР, Закону №2493-ІІІ та Кодексу законів про працю України визначено механізм звільнення посадових осіб органів місцевого самоврядування зі служби в органах місцевого самоврядування та дотримання при цьому гарантій їх соціального захисту.

Частиною 5 ст. 19 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що на сільських, селищних, міських голів поширюються повноваження та гарантії депутатів рад, передбачені законом про статус депутатів рад, якщо інше не встановлено законом.

Так, гарантії сільського голови визначаються в тому числі і Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

Відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.

Гарантії для працівників, обраних на виборні посади, також встановлені статтею 118 Кодексу законів про працю України, за приписами якої працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації.

Матеріалами справи встановлено, що для забезпечення своїх гарантій позивач звернувся до попереднього роботодавця - ТОВ «Володарка-Комбікорм» з проханням працевлаштувати його на попередню роботу (посаду), або запропонувати іншу рівноцінну роботу (посаду) та ТОВ «Володарка-Комбікорм» надало довідку №55 від 02.12.2020 про те, що працевлаштування позивача неможливе в зв`язку з відсутністю цієї посади згідно штатного розпису, а рівноцінної посади немає.

Відповідно до абз. 2, ч. 2, ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», у разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна-плата,-яку-він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.

Наведене дає підстави для висновку про не дотримання відповідачем гарантій позивача як працівника, обраного на виборну посаду, які передбачені статтею 118 КЗпП та ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», а відтак це є порушенням законних прав та інтересів позивача.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Матеріалами справи встановлено, що позивач розрахував, що його середньоденна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням, відповідно до довідки отриманої засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України б/н від 28.01.2021, становить 863,65 грн. (37137,00 грн. (сума заробітної плати за два останні місяці) / 43 (кількість робочих днів за останні два місяці)) або середньомісячна - 18568,50 грн. (37137,00 грн.(сума заробітної плати за два останні місяці) / 2 (кількість місяців).

Розрахунок суми середньої заробітної плати, яку позивач одержував раніше на виборній посаді у раді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців, здійснюється на підставі вказаної довідки та у відповідності до Порядку №100, за два останні місяці роботи та становить 111411,00 грн.( 18568,50 х 6 = 111411,00).

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про оплату праці», статі 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» умови розміру плати праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів виконавчої влади, органів прокуратури, суддів та інших органів» визначено, що преміювання сільських селищних і міських голів, голів районних і районних у містах рад, їх заступників, встановлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймаються відповідною радою.

Таким чином, преміювання сільського голови, встановлення їм надбавок, доплат здійснюється на підставі рішення сільської ради в межах затверджених видатків на оплату праці на відповідний рік.

Зокрема, як зазначено вище, відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (зі змінами) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Також встановлено, що у жовтні 2020 року ОСОБА_1 отримано матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, розмір якої всупереч вимогам Порядку №100, врахований при розрахунку середньомісячної заробітної плати для обрахунку виплати середньомісячної заробітної плати у зв`язку із звільненням з посади сільського голови.

Так, відповідно до розрахунково-платіжної відомості №10 за жовтень 2020 року, ОСОБА_1 нараховано 28282,00 грн., з яких: з яких: 7500,00 грн. - посадовий оклад, 550,00 грн. - надбавка до посадового окладу, 805,00 грн. - надбавка за вислугу років, 4427,00 грн. - надбавка 50% 7500,00 грн., 7500,00 грн. - назви зазначених нарахувань не зазначено у розрахунково-платіжній відомості №10 за жовтень 2020 року

Разом з тим, рішенням Завадівської сільської ради від 09.11.2015 №09-01-VII «Про умови оплати праці працівників сільської ради» встановлено виключно посадовий оклад, виплату надбавки за ранг, щорічну виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки.

Таким чином, заробітна плата ОСОБА_1 відповідно до зазначених вище нормативно-правових актів та рішення Завадівської сільської ради від 09.11.2015 № 09-01-VII «Про умови оплати праці працівників сільської ради» мала бути 8855,00 грн., що включає: 7500,00 грн. - посадовий оклад, 550,00 грн. - надбавка до посадового окладу, 805,00 грн. - надбавка за вислугу років. Виходячи з наведеного, вважає, що сума позовних вимог мала б бути 53130,00 грн.

Отже, встановлено та матеріалами справи підтверджено, що середньоденна заробітна плата позивача, за останні два місяці перед звільненням, відповідно до довідки Пенсійного фонду України б/н від 28.01.2021 становить 411,86 грн. (17710,00 грн. (сума заробітної плати за два останні місяці) / 43 (кількість робочих днів за останні два місяці)) або середньомісячна - 8855,00 грн. (17710,00 грн. (сума заробітної плати за два останні місяці) / 2 (кількість місяців).

Розрахунок суми середньої заробітної плати, яку позивач одержував раніше на виборній посаді у раді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців, здійснюється у відповідності до Порядку №100, за два останні місяці роботи та становить 53130,00 грн. (8855,0 х 6 = 53130,00)

За таких обставин, сума середньомісячної заробітної плати у зв`язку зі звільненням з посади сільського голови, яка підлягає стягненню з Володарської селищної ради на користь позивача становить 53130,00 грн. 00 грн.

Щодо тверджень та посилання відповідача на існуюче кримінальне провадження у якому фігурує позивач, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач у своїх поясненнях, зокрема зазначив, що нарахування заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 28282,00 у жовтні 2020 року є проведеним всупереч чинного законодавства, тому у зв`язку з виявленими недоліками у нарахуванні заробітної плати ОСОБА_1 всупереч законів України «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про оплату праці», «Про службу в органах місцевого самоврядування», постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», Володарською селищною радою направлено заяву про вчинення злочину до Володарського відділу Білоцерківської окружної прокуратури. Відповідно до вказаної заяви Білоцерківською окружною прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000090, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою ст. 191 Кримінального кодексу України, розпочато досудове розслідування, яке доручено здійснювати СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області. Зазначив, що на даний час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами відповідача та зазначає таке.

Досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Досудове розслідування передує провадженню у суді і покликане забезпечити його успішне проведення, однак його не можна розглядати як стадію, провадження якої здійснюється до суду і для суду. Ця стадія має особливості, що свідчать про самостійний характер про що чітко зазначають приписи КПК України.

Враховуючи імперативну норму статті 214 КПК України, в прокурора/слідчого є обов`язок внести інформацію в ЄРДР протягом 24 годин з моменту отримання повідомлення про злочин, тому брати до уваги наданий відповідачем витяг ЄРДР, у якому не встановлено процесуального статусу позивача, місить лише інформацію щодо фіксування звернення відповідача до органів поліції, а також без доведення вини позивача, тобто без наявності вироку. Отже, посилання відповідача на зазначене кримінальне провадження, яке стосується позивача, у даній адміністративній справі є безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, при винесенні даного рішення не було взято до уваги розрахунково-платіжної відомості №10 за жовтень 2020 року, за якою нараховано 28282,00 грн., а враховувалась лише заробітна плата ОСОБА_1 відповідно до зазначених вище нормативно-правових актів та рішення Завадівської сільської ради від 09.11.2015 № 09-01-VII «Про умови оплати праці працівників сільської ради» - 8 855, 00 грн., що включає: 7 500, 00 грн. - посадовий оклад, 550,00 грн. - надбавка до посадового окладу, 805,00 грн.

Щодо клопотання позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 ст. 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 76397938).

При цьому, з імперативних положень ч. 6 ст. 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, п.30).

У п. 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Водночас, надання такої оцінки можливо, виходячи з аналізу ч. 6 ст. 134 КАС України, виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 5 ст. 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2019 у справі №520/1849/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504176).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Матеріалами справи встановлено, що 12.02.2021 між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Поліщуком А.Р. укладено договір про надання правової допомоги №б/н, за умовами якого адвокат зобов`язався надавати Клієнту правові консультації; підготовку процесуальних документів; представництво, захист інтересів у судах всіх інстанцій та юрисдикцій; представництво, захист інтересів, підготовка, підписання від іменні Клієнта та подання процесуальних документів у суди всіх інстанцій та юрисдикцій справах; інші види послуг, які пов`язанні з адвокатською діяльністю за виконання Договору. У розділі ІІІ зазначеного Договору роз`яснено про порядок, спосіб та умови оплати гонорару адвоката за надані останнім Клієнту послуги.

Позивачем на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн. додано копію договору про надання правової допомоги №б/н від 12.02.2021, копію інформації про порядок розрахунку тарифів на послуги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК №001205 від 01.10.2019, виданого на ім`я Поліщука Антона Руслановича, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ЧК №147967 від 11.02.2021, копію розрахунку-фактури до Договору, копію акту наданих послуг №б/н від 20.05.2021 до Договору та Довідки про отримання оплати готівкою №1 від 13.02.2021, №2 від 17.03.2021, №3 від 23.04.2021, №4 від 20.05.2021.

У постанові Верховного Суду від 17.09.2019 по справі №810/3806/18 суд зазначає, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Згідно з п. 2 ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

З аналізу наведених правових норм, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 11.05.2018 по справі №814/698/16 (провадження №К/9901/11835/18).

Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт згідно з актом наданих послуг, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн., не є пропорційним до предмету спору, виходячи з того, що даний спір є справою незначної складності, розгляд якої здійснювався судом у порядку спрощеного позовного провадження; обсяг доданих доказів до позову на підтвердження правової позиції є незначним і не потребував значного часу для їх збирання, а тому витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн. є безперечно неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Окрім того, такі види послуг Адвоката, як: зустріч з клієнтом та консультації клієнта, ознайомлення з рішенням відповідача, яким відмовлено позивачеві у стягненні середньомісячної заробітної плати у зв`язку зі звільненням з посади сільського голови, дослідження судової практики, - не є окремими процесуальними діями, а є діями, що направлені на досягнення одного результату, яким в даному випадку є складання та подання до суду документів по справі (позовної заяви).

На думку колегії суддів, вказані дії є єдиним процесом опрацювання та підготовки позовної заяви та письмових доказів до позовної заяви, необхідних для обґрунтування правової позиції позивача у справі, а тому суд критично оцінює їх виокремлення адвокатом в якості окремих послуг.

Дослідивши надані позивачем документи, враховуючи наведені норми права, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).

При цьому враховано, що дана справа є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглянута судом у порядку срощеного позовного провадження.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне заяву представника позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково, стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Володарської селищної ради витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Володарської селищної ради Київської області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

А.Г. Степанюк