Справа № 823/40/16
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Тимошенко В.П. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року Справа № 823/40/16

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Кузьмишиної О.М.,

за участю секретаря Сакевич Ж.В.,

представниці Відповідача Коваленко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Черкаській області

про визнання протиправними та скасування наказів,

поновлення на посаді, стягнення середньомісячного

заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі - Відповідач) про:

- визнання протиправними та скасування наказів від 04.01.2016 № 1о/с та від 13.09.2016 № 154 о/с у частині звільнення Позивачки зі служби в поліції;

- поновлення Позивачки на службі в поліції на рівнозначній посаді старшого слідчого Черкаського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області з 05.01.2016;

- стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.01.2016 до моменту фактичного поновлення на службі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що оскаржувані накази прийняті Відповідачем без проведення ретельної перевірки її відповідності конкретним критеріям, визначеним Законом України «Про очищення влади» та без дослідження безпосередньо її діяльності на посаді, а також її індивідуально визначеної поведінки.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року позов задоволено повністю.

Постановляючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач при прийнятті спірних наказів повинен був встановити особисту участь Позивачки та довести її вину у вчинені правопорушень, які сприяли узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини.

При цьому, суд зазначив, що вина Позивачки повинна бути доведена Відповідачем у встановленому законом порядку та ґрунтуватися на належних і допустимих доказах, здобутих законним шляхом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржувані Позивачкою накази не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесені непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право Позивачки на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову повністю, зазначаючи, що Законом України «Про очищення влади» чітко визначено критерії, у разі відповідності яким, особа підлягає звільненню.

При цьому, Апелянт вказує, що Позивачка складала повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та клопотання до суду про обрання запобіжного заходу у рамках кримінального провадження № 0000308/

Разом з тим, Апелянт зазначає, що він не може надати доказів вчинення Позивачкою відповідних дій, оскільки вказане кримінальне провадження перебуває в Генеральній прокуратурі.

Також Апелянт звертає увагу на те, що у відношенні Позивачки на підставі її заяви робочою групою Управління запобігання корупції та проведення люстрації МВС України здійснювалася перевірка в порядку Закону України «Про очищення влади».

Апелянт стверджує, що Позивачка підпадає під заборони, визначені наведеним Законом, а тому її звільнено правомірно.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2021 та від 26.10.2021 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивачка проходила службу в поліції на посаді старшого слідчого Черкаського відділу поліції Головного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

У довідці «Про проведення перевірки щодо застосування заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади» відносно окремих співробітників ГУНП в Черкаській області» установлено, що у ході вивчення матеріалів кримінального провадження № 0000308 слідча ОСОБА_1 здійснювала затримання в порядку ст. 208 КПК України, складала повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень та клопотання до суду про обрання запобіжних заходів у кримінальному провадженні № 0000308, що підпадає під дію підпунктів 9, 10, 11 пункту 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади», як працівник правоохоронного органу, який складав повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а також як слідчий органу досудового розслідування, який проводив слідчі дії стосовно осіб, звільнених від кримінальної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29.01.2014 № 737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21.02.2014 № 743-VII.

За результатами вказаної перевірки було запропоновано дати доручення Голові Національної поліції вжити заходи, які передбачені пунктом 14 статті 5 Закону України «Про очищення влади», відносно службових осіб, дії яких підпадають під заборони, визначені пунктами 9, 10, 11 частини 2, частини 3 статті 3 вказаного Закону.

Наказом Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 04.01.2016 № 1 від 04.01.2016, згідно з п.п. 9, 10, 11 ч. 2 ст. 3 «Про очищення влади», п.п. 2 п. 3 ст. 49 та п. 5 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» звільнено зі служби в Національній поліції у запас Збройних Сил старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з 04.01.2016.

Наказом Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 13.09.2016 № 154 о/с внесено зміни в наказ ГУ НП від 04.01.2016 № 1 о/с в частині звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 та викладено його в такій редакції: «У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та п. 5 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнити зі служби в поліції старшого лейтенанта ОСОБА_1 (М-245868) старшого слідчого Черкаського відділу поліції Головного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області, 04 січня 2016 року».

Вважаючи протиправними зазначені накази, а своє право на працю порушеним, Позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1682-VII), Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 (далі - Порядок № 563), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені в Законі України «Про очищення влади» від 27.01.2015 № 132-VIII (далі - Закон № 132-VIII).

У статті 1 Закону № 132-VIII визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону № 1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

У пунктах 9, 10, 11 частини другої статті 3 Закону № 1682-VII передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням:

- працівника правоохоронного органу, який брав участь у затриманні осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року № 743-VII (пункт 9);

- працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року № 743-VII (пункт 10);

- слідчого органу досудового розслідування, дізнавача, оперативного працівника, інспектора, який проводив слідчі та оперативні дії стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року № 743-VII (пункт 11).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 5 Закону № 1682-VII організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Перевірці підлягають: достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону; достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

Постановою Кабінету Міністрів України № 563 затверджено Порядок проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади»; перелік органів, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до пункту 5 Порядку № 563 керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі (далі - початок проведення перевірки в органі), в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу (далі - відповідальний структурний підрозділ).

Згідно зі статтею 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У пункті 8 розділу ІV Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз вищенаведених правових приписів надає підстави стверджувати, що підстави для звільнення в порядку Закону № 1682-VII та для застосування передбачуваних ним заборон виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.

При цьому, слід враховувати, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 04.06.2020 у справі № 817/3431/14 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, вони є обов`язковими для врахування колегією суддів при розгляді цієї справи.

Разом з тим, Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону № 1682, наголошує на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

У Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) Парламентська асамблея Ради Європи звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади.

Так, у пункті 12 Асамблея зазначила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також дійшов висновку, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111).

У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Ћdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).

У справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ дійшов висновку, що обмежувальні заходи, передбачені Законом № 1682-VII, не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому, з вищевикладених норм національного законодавства вбачається, що звільненню Позивачки в порядку Закону № 1682-VII та застосуванню до нього відповідних заборон повинно передувати проведення ретельної перевірки її відповідності конкретним критеріям із дослідженням безпосередньо її діяльності на певній посаді та індивідуально визначеної поведінки.

Разом з тим, без аналізу індивідуальної поведінки особи неможливо встановити наявність її вини та переконатися у застосуванні до неї саме індивідуальної відповідальності, а не колективної.

Аналогічний правовий підхід та правові висновки застосовано Верховним Судом у постанові від 04.06.2020 у справі № 817/3431/14.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин цієї справи, колегія суддів установила, що до Позивачки було застосовано заборони, передбачені пунктами 9, 10, 11 частини другої статті 3 Законом № 1682-VII, тобто у зв`язку з тим, що вона, як працівник правоохоронного органу брала участь у затриманні осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Законів № 737-VII та № 743-VII (пункт 9), складала та/або своєю дією сприяла складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно вказаної категорії осіб (пункт 10), проводила слідчі та оперативні дії стосовно таких осіб (пункт 11).

Разом з тим, у матеріалах перевірки, що здійснювалася відносно Позивачки в порядку Закону № 1682-VII /т. 2 а.с. 56-67/, відсутні жодні докази, які б підтверджували вчинення нею дій та/або складання відповідних процесуальних документів, передбачених пунктами 9, 10, 11 частини другої статті 3 Законом № 1682-VII.

Більш того, перевіряючи окремо кожну з підстав, передбачених вказаними законодавчими нормами, судова колегія зазначає, що у довідці про проведення відповідної перевірки, на підставі якої до Позивачки застосовано оскаржувані нею заходи, вказано, що вона підпадає лише під дію пункту 9 частини другої статті 3 Законом № 1682-VII, тобто як працівниця правоохоронного органу, що брала участь у затриманні осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності, відповідно до Законів № 737-VII та № 743-VII /т.2 а.с.65/.

Втім, враховуючи висновки Верховного Суду у справі №823/61/16, судова колегія витребувала від Офісу Генерального прокурора інформацію про стан кримінального провадження № 0000308 та інформацію про те, які саме процесуальні (слідчі) дії були вчинені старшим слідчим слідчого відділу Соснівського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області ОСОБА_1 у рамках вказаного кримінального провадження та/або які процесуальні документи нею винесені (підписані) і відповідні докази.

Водночас, згідно з наданою інформацією, які надійшла від Офісу Генерального прокурора, у матеріалах вказаного кримінального провадження відсутні жодні докази, які б підтверджували, що Позивачка вчиняла хоча б якісь дії та/або виносила (підписувала) процесуальні документи, зокрема ті, про які стверджує Апелянт /т.2 а.с. 75-88/.

Тож, з приводу доводів Апелянта про те, що Законом України «Про очищення влади» чітко визначено критерії, у разі відповідності яким, особа підлягає звільненню, судова колегія зазначає, що дійсно вказаним законом передбачено такі критерії, але їх застосуванню до особи повинна передувати ретельна перевірка її відповідності цим критеріям, що має супроводжуватися зібранням відповідних доказів, а не безпідставним посиланням у рішенні про застосування наслідків, визначених вказаним Законом.

Доводи Апелянта про те, що Позивачка складала повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та клопотання до суду про обрання запобіжного заходу у рамках кримінального провадження № 0000308, судова колегія відхиляє як такі, що не підтверджуються жодними належними і допустимими в розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказами і засновуються виключно на припущеннях суб`єкта владних повноважень, що суперечить частині другій статті 77 КАС України.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тому в жодному випадку не може засновуватися на припущеннях.

При цьому, судова колегія зазначає, що безпосередньо сам Апелянт зазначає, що він не може надати доказів вчинення Позивачкою відповідних дій, оскільки вказане кримінальне провадження перебуває в Генеральній прокуратурі.

Втім, саме для перевірки цих доводів та для повного і всебічного встановлення обставин цієї справи апеляційний суд ухвалою від 21.12.2021 витребував відповідні докази в органу прокуратури, але як відзначалося вище, надані Офісом ГП докази не лише не підтверджують доводів апеляційної скарги, а навпаки - спростовують їх та доводять безпідставність звільнення Позивачки із займаної нею посади.

З огляду на викладене, доводи Апелянта про те, що Позивачка підпадає під заборони, визначені Законом № 1682-VII, а тому її звільнено правомірно, є безпідставними.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене та перевіривши рішення суду першої інстанції, відповідно до статті 308 КАС України, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності наказів про звільнення Позивачки із займаної посади, необхідності їх скасування, поновлення Позивачки на займаній посаді зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що апелянтом не заперечується розмір середнього заробітку, який стягнуто судом першої інстанції при задоволенні позову в цій справі, та його розрахунок з 05.01.2016 по 14.09.2021, що дорівнює складає 329136,12 грн та відповідає приписам вищенаведених правових норм.

Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Черкаській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 09 лютого 2022 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

О.М. Кузьмишина