Справа № 260/3163/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/3163/20 пров. № А/857/17730/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Запотічного І.І. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Бирковича Олександра Івановича, діючого на підставі ордеру на надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.04.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській обл. про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень щодо визначення суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (суддя суду І інстанції: Ващилін Р.О., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12.04.2021р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

30.09.2020р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати наступні податкові повідомлення-рішення, які прийняті відповідачем Головним управлінням /ГУ/ ДПС у Закарпатській обл.:

№ 0-0701 від 15.04.2020р. про визначення суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік в розмірі 5421 грн. 98 коп.;

№ 0-0701 від 15.04.2020р. про визначення суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік в розмірі 3593 грн. 79 коп.;

№ 0-0701 від 15.04.2020р. про визначення суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік в розмірі 7180 грн. 06 коп.;

№ 0-0701 від 15.04.2020р. про визначення суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік в розмірі 1467 грн. 64 коп. (а.с.1-3).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.26-28).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.04.2021р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.80-87).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Бирковича О.І., діючий на підставі ордеру на надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та винести нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.112-122).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розгляд справи відбувся із порушення 60-денного строку вирішення спору, також суд із порушенням строків суд витребував від податкового органу додаткові докази по справі.

Підставами заявленого позову є неправомірність визначення податкових зобов`язань на підставі неоприлюдненого органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, неповідомлення позивача про зростання податку.

Також податковим органом не дотримано порядку скерування спірних податкових повідомлень-рішень - відсутність розрахунків податкових зобов`язань по кожному об`єкту оподаткування, несвоєчасне скерування їх на адресу позивача.

Окрім цього, оскільки рішення Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської обл. № 18 від 31.07.2018р. не було оприлюднено в установленому порядку, тому нарахування місцевих податків позивача є протиправним. Також вказане рішення оскаржено позивачем в судовому порядку.

Стосовно поширення на позивача пільг, визначених ст.266 Податкового кодексу /ПК/ України, суд повинен був дослідити наявність правових підстав для застосування такої пільги, що визначена підпунктом «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Відповідач ГУ ДПС в Закарпатській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення, що відповідає усталеній судовій практиці по наведеній категорії справ (а.с.175-179).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи в присутності сторін (а.с.169), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подану апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі, будь-яких нових доказів останнім не представлено.

Відповідачем скеровано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній виклав свої заперечення на подану апеляційну скаргу; жодних додаткових доказів не надав.

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Із змісту заявленого позову слідує, що спірним питанням в межах даної справи є правомірність визначення позивачу ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період 2019 року, а також можливість застосування положень пп.266.2.2 «ж» п.266.2 ст.266 ПК України в розглядуваному випадку.

Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта упродовж звітного періоду 2019 року позивач була власником наступних об`єктів нерухомості:

будівлі (об`єкт житлової нерухомості - ні), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 343,90 кв.м;

нежитлової будівлі (склад готової продукції), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 351,70 кв.м;

нежитлової будівлі (телятник), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1299,30 кв.м;

нежитлової будівлі (корівник), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1720,60 кв.м;

нежитлової будівлі (навіс для сільськогосподарських машин), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 861,2 кв.м (а.с.34-37).

Згідно рішення II сесії VII скликання Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської обл. (до складу територіальної громади віднесено також с.Великі Лази) № 18 від 31.07.2018р. «Про місцеві податки і збори на 2019 рік» встановлено на території Баранинської сільської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2019 рік для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року за 1 кв.м бази оподаткування.

Так, для інших будівель об`єктів нежитлової нерухомості ставка такого податку для фізичних осіб визначена у розмірі 0,1 % (а.с.77-79).

По причині наведеного відповідачем в порядку вимог пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 та пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України сформовані та скеровані позивачу наступні податкові повідомлення-рішення, якими визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік:

№ 0-0701 від 15.04.2020р. про визначення суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік в розмірі 5421 грн. 98 коп. стосується нежитлової будівлі (телятник) загальною площею 1299,30 кв.м;

№ 0-0701 від 15.04.2020р. про визначення суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік в розмірі 3593 грн. 79 коп. стосується нежитлової будівлі (навіс для сільськогосподарських машин) загальною площею 861,2 кв.м;

№ 0-0701 від 15.04.2020р. про визначення суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік в розмірі 7180 грн. 06 коп. стосується нежитлової будівлі (корівник) загальною площею 1720,60 кв.м;

№ 0-0701 від 15.04.2020р. про визначення суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік в розмірі 1467 грн. 64 коп. стосується нежитлової будівлі (склад готової продукції) загальною площею 351,70 кв.м (а.с.4-7).

Звертаючись до суду із розглядуваним позовом, позивач ОСОБА_1 покликалася на ту обставину, що податковим органом не дотримано порядок скерування спірних податкових повідомлень-рішень, а саме зазначала про відсутність розрахунків податкових зобов`язань по кожному об`єкту оподаткування, несвоєчасне скерування їх на адресу позивача.

Також підставами заявленого позову вказувала неправомірність визначення податкових зобов`язань на підставі неоприлюдненого органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів рішення Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської обл. № 252 від 30.01.2017р. «Про місцеві податки і збори», яке скасовано в судовому порядку, неповідомлення позивача про зростання податку.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що, незважаючи на несвоєчасне направлення ОСОБА_1 оскаржених податкових повідомлень-рішень, вказана обставина не може бути єдиною та безумовною підставою для скасування таких.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що порушення строків прийняття податкового повідомлення-рішення не може саме по собі впливати на його законність (постанови від 13.02.2018р. у справі № 820/1975/17, від 24.04.2019р. у справі № 820/212/16).

Наслідком порушення контролюючим органом строків надіслання платнику податків податкового повідомлення-рішення, відповідно до пп.266.10.2 п.266.10 ст.266 ПК України, є звільнення такого від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання, а не скасування податкового зобов`язання в цілому.

Окрім того, безпідставними є посилання позивача на скасування рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.02.2020р. у справі № 260/474/20 рішення Великолазівської сільської ради № 252 від 30.01.2017р., оскільки таке не було підставою нарахування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, за 2019 рік.

Доказів скасування рішення Баранинської сільської ради № 18 від 31.07.2018р. або оскарження такого в судовому порядку позивач до суду не надав.

Жодних відомостей про здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності з виробництва сільськогосподарської продукції до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено. Доказів провадження позивачем виробництва сільськогосподарської продукції, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізації як фізична особа без проведення реєстрації підприємницької діяльності позивачем суду не надано.

Відповідач надав суду обґрунтований розрахунок проведеного визначення сум податку з детальним зазначенням всіх його складових; будь-яких підстав вважати такий розрахунок помилковим суд не вбачав.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не є сільськогосподарським товаровиробником, а тому до неї не може бути застосована податкова пільга, передбачена нормами підпункту «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявленого позову відповідають дійсним обставинам справи та приписам чинного законодавства, з огляду на наступне.

Спірним у цій справі є питання правомірності визначення податковим органом грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, власнику нежитлових приміщень, та можливість застосування положень пп.266.2.2 «ж» п.266.2 ст.266 ПК України в розглядуваному випадку.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує наступне.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються ПК України № 2755-VI 02.12.2010р. (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст.10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місцевим податком.

Сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів (п.12.3 ст.12 ПК України).

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп.12.3.1, 12.3.2, 12.3.3 п.12.2 ст.12 ПК України).

Відповідно до пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

В розумінні норм п.265.1 ст.265 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовою частиною податку на майно.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено ст.266 ПК України.

Зокрема, нормою ст.266 ПК України регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з пп.266.1.1, 266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За приписами пп.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно норми ст.30 ПК України податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Підпунктом 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, відповідно до підпункту «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (в редакції, яка діяла до 01.01.2019р.) не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Законом України № 2628-VIII від 23.11.2018р., який набрав чинності 01.01.2019р., внесено зміни до ПК України й підпункт «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України викладено в такій редакції: не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто, законодавець уточнив з 01.01.2019р., що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.

Умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування законодавець визначив цільове призначення їх фактичного використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.

Також слід зазначити, що встановлена підпунктом «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України пільга стосується діяльності сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для її ведення, зокрема стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Аналізуючи наведені приписи норми підпункту «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку про те, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Залежно від періоду (до і після 01.01.2019р.) застосовувалася додаткова умова - безпосереднє використання власником (без здачі в оренду лізинг, позичку).

Як встановлено під час судового розгляду, рішенням ІІ сесії VII скликання Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської обл. (до складу територіальної громади якої віднесено також с.Великі Лази) № 18 від 31.07.2018р. встановлено на території Баранинської сільської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2019 рік (а.с.77-79).

Об`єкти нерухомості, які належать позивачу на праві приватної власності і щодо яких контролюючим органом донараховані податкові зобов`язання, є будівлями/спорудами, призначеними для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Так, згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затв. наказом Держстандарту України № 507 від 17.08.2000р., будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

Відповідач також не оспорює призначення належних позивачу об`єктів нерухомості для безпосереднього використання у сільськогосподарській діяльності.

Разом з тим, під час судового розгляду було встановлено, що позивач упродовж 2019 року не здійснювала виробництва сільськогосподарської продукції.

Отже, у вказаний період позивач не здійснювала господарської діяльності в сфері сільськогосподарського виробництва, а належні позивачу нежитлові будівлі не використовувалися ним безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, як сільськогосподарським товаровиробником.

За визначенням пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України сільськогосподарським товаровиробником для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу є юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа-підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у ст.1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», відповідно до якого таким є фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Згідно з абз.2 ст.1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Національний класифікатор видів економічної діяльності України ДК 009:2010, затв. наказом Держспоживстандарту України № 457 від 11.10.2010р., до сільськогосподарської діяльності відносить рослинництво і тваринництво.

Отже, визначальною ознакою сільськогосподарських товаровиробників є здійснення такими особами діяльності щодо виробництва сільськогосподарської продукції, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізації.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 13.01.1997р. проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . При цьому основним видом діяльності такої обрано «Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами (основний)» (а.с.180).

З урахуванням викладеного та з огляду на встановлені судом обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач не підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні їй на праві власності нежитлові приміщення є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень п.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Згідно правил пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо:

об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку;

розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку;

права на користування пільгою із сплати податку;

розміру ставки податку;

нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним) (пп.266.7.3 п.266.7 ст.266 ПК України).

Оскільки позивач не зверталася до податкового органу для проведення звірки даних щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, тому відповідачем вірно визначено класифікацію належних позивачу споруд/будівель, а також проведено обчислення податкових зобов`язань.

Надаючи правову оцінку рішенню Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської обл. (до складу територіальної громади віднесено також с.Великі Лази) № 18 від 31.07.2018р. «Про місцеві податки і збори на 2019 рік» колегія суддів підкреслює наступне.

Згідно з ч.1 ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

В межах спірних правовідносин прийняте Баранинською сільською радою Ужгородського району Закарпатської обл. № 18 від 31.07.2018р. «Про місцеві податки і збори на 2019 рік», є нормативно-правовим актом, приписи якого зокрема, встановлюють для позивача права та обов`язки, є способом реалізації владних управлінських функцій радою як суб`єктом владних повноважень у відповідності до комплексного правового регулювання в межах розсуду цього органу, з урахуванням інтересів членів територіальної громади та кожного члена цієї громади, а також згідно з приписами пп.266.4.2 п.266.4 ст.266 ПК України.

Докази скасування зазначеного рішення органу місцевого самоврядування в судовому порядку є відсутніми.

Разом з тим, вже після прийняття судом рішення по цій справі, позивач звернулася до суду із позовом про визнання протиправним і скасування рішення Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської обл. № 18 від 31.07.2018р. (ухвала від 08.06.2021р. про відкриття провадженні у справі № 260/1828/21 а.с.156 і на звороті).

Оскільки неправомірність вказаного рішення не покладалася в основу підстав заявленого позову, лише факт його оскарження в судовому порядку не може бути достатньою та єдиною підставою для скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Окрім цього, в аспектів вказаних доводів апелянта колегія суддів враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 10.12.2021р. в справі № 0940/2301/18 (адміністративне провадження № К/9901/20508/19), згідно якої рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке приймається на підставі, за правилами й на виконання відповідних приписів ПК України і оприлюднюється у встановленому цим Кодексом порядку. Указані рішення не належать до регуляторних актів у розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», у зв`язку із чим цей Закон не поширює свою дію на такі рішення загалом.

В частині тверджень позивача про те, що вона є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, однак вважає, що сума такого за 2019 рік повинна складати 713 грн. 07 коп., колегія суддів висновується тим, що позивач не наводить, з яких вихідних даних були здійсненні такі розрахунки. У свою чергу, податковий орган надав суду обґрунтований розрахунок проведеного нарахування сум податку з детальним зазначенням всіх його складових.

Будь-яких підстав вважати такий розрахунок помилковим колегія суддів не вбачає.

Вирішуючи в межах цієї конкретної справи питання правомірності визначення податкового зобов`язання, з огляду на всі фактичні обставини даної справи, враховуючи положення Основного Закону, зокрема, статті 13 Конституції України: «Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству»; статті 67 Конституції України, «Кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом», а також дотримання відповідачем положень ПК в частині його повноважень та функцій, апеляційний суд визнає, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем відповідно до чинного законодавства, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Баланс інтересів у спірних правовідносинах досягнутий шляхом реалізації відповідачем норм права при визначенні податкового зобов`язання позивачу без свавільного втручання та без покладення надмірного тягара.

Стосовно порушення порядку скерування податкових повідомлень-рішень колегія суддів враховує, що порушення строків направлення податкових повідомлень-рішень, відсутність надсилання відповідних розрахунків податкових зобов`язань не може вважатися достатньою підставою для визнання протиправними і скасування спірних повідомлень-рішень.

Зокрема, положеннями пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України передбачено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Отже, податкові повідомлення-рішення, якими визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 року повинні направлятися платникам такого податку до 01.07.2020р.

Наказом Міністерства фінансів України № 1204 від 28.12.2015р. затверджено Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків.

Відповідно до п.1 розділу ІІІ цього Порядку після підписання податкове повідомлення-рішення (крім податкового повідомлення-рішення за формою «Ф») не пізніше наступного робочого дня надсилається (вручається) платнику податків. Податкове повідомлення-рішення за формою «Ф» надсилається (вручається) платнику податків у терміни, встановлені Кодексом для податків на майно фізичних осіб.

Оскаржені податкові повідомлення-рішення були прийняті ГУ ДПС у Закарпатській обл. 15.04.2020р. Згідно тверджень позивача такі були скеровані на його адресу з порушенням визначених пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України та п.1 розділу ІІІ зазначеного Порядку строків, оскільки надійшли тільки в липні 2020 року.

Будь-яких доказів на спростування зазначених тверджень відповідач всупереч вимог ст.78 КАС України суду не надав.

Разом з тим, незважаючи на несвоєчасне направлення ОСОБА_1 оскаржених податкових повідомлень-рішень, вказана обставина не може бути єдиною та безумовною підставою для скасування таких.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що порушення строків прийняття податкового повідомлення-рішення не може саме по собі впливати на його законність (постанова від 13.02.2018р. у справі № 820/1975/17, від 24.04.2019р. у справі № 820/212/16).

Водночас, наслідком порушення контролюючим органом строків надіслання платнику податків податкового повідомлення-рішення, відповідно до пп.266.10.2 п.266.10 ст.266 ПК України, є звільнення такого від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання, а не скасування податкового зобов`язання в цілому.

Також колегія суддів наголошує на тому, що окремі дефекти форми рішення контролюючого органу (відсутність розрахунку) не є безумовною підставою для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.

Системний аналіз наведених законодавчих норм ПК України дає підстави для висновку, що якщо податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом у межах компетенції та строки, протягом яких податковий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків, з його форми можна чітко встановити його зміст, зокрема, порушення законодавства, згідно з яким визначено грошове зобов`язання платника податків, суму такого зобов`язання, та вручено платнику податків у порядку, передбаченому ст.58 ПК України, відсутність скерування розрахунку податкових зобов`язань не повинно розцінюватися як обставина, що унеможливлює покладання на платника обов`язків по сплаті відповідного податку.

Окрім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на скасування рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.02.2020р. у справі № 260/474/20 рішення Великолазівської сільської ради № 252 від 30.01.2017р., оскільки таке не було підставою нарахування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, за 2019 рік.

Будь-яких інших підстав відсутності обов`язку ОСОБА_1 сплачувати податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік за спірними об`єктами нерухомості під час судового розгляду в межах заявленого позову не встановлено.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про законність спірних податкових повідомлень-рішень, оскільки у позивача виник обов`язок зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З огляду на викладене, спірні податкові повідомлення-рішення, якими позивачу визначені суми податкових зобов`язань за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2019 рік, прийняті відповідачем відповідно до вимог закону, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

В частині доводів апеляційної скарги щодо порушення строків розгляду справи, недотримання судом строків витребування додаткових доказів по справі колегія суддів зазначає, що такі порушення процесуального закону не призвели до помилкового вирішення справи по суті.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України порушення судом норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що в силу приписів ч.2 ст.317 КАС України законне, обгрунтоване та правильне по суті і справедливе рішення не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що недотримання строків розгляду справи і витребування додаткових доказів не призвели до неправильного вирішення справи, а відтак не можуть слугувати достатньою підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам податкового законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

За таких умов колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому такі не підлягають до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстави для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Бирковича Олександра Івановича, діючого на підставі ордеру на надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.04.2021р. в адміністративній справі № 260/3163/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. І. Запотічний
С. М. Кузьмич
Дата складання повного тексту судового рішення: 19.01.2022р.