Справа № 826/25866/15
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Ковтун К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, Державної митної служби України про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, Державної митної служби України в якому просила:

- скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 26 жовтня 2015 року№3418-о «Про звільнення ОСОБА_1 »

- зобов`язати Державну фіскальну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Державної фіскальної служби України;

- зобов`язати Державну фіскальну службу України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

- витребувати з Державної фіскальної служби України довідку про середній заробіток позивача;

- зобов`язати Державну фіскальну службу України внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме визнати недійсним запис про звільнення, внести запис про поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року

позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 26 жовтня 2015 року №3418-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено позивачку в Державній фіскальній службі України на посаді, рівнозначній посаді заступника директора департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Державної фіскальної служби України з 27.10.2015. Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь позивачки середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 27.10.2015 по 15.11.2021 в розмірі 694 534,40 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді в Державній фіскальній службі України та стягнення з Державної фіскальної служби України на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивачка не погоджуючись із вказаним рішенням в частині задоволених вимог про поновлення на роботі (посаді) в ДФС України, визначеного розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який стягнуто на користь ОСОБА_1 , стосовно часткового задоволення позовних вимог, а саме у відмові зобов`язати податковий орган надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, визначених ст.1 Закону України «Про очищення влади, подала апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивачка вважає, що її повинно було бути поновлено у ДПС України, а не у ДФС України. Також на думку позивачки судом при розрахунку середньомісячного заробітку за вимушений прогул не було враховано корегуючих коефіцієнтів та стягнуто суму заробітку не з ДПС України, а з ДФС України.

Державною фіскальною службою України також було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, проте, останню було повернуто апелянту ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачка працювала в органах державної податкової (доходів і зборів, фіскальної) служби з липня 2002 року:

- з 25.09.2005 по 23.06.2011 в Державній податковій адміністрації України. (в тому числі на посаді заступника керівника самостійного структурного підрозділу з 12.05.2009 по 23.06.2011);

- з 24.06.2011 по 01.04.2013 в Державній податковій службі (в тому числі на посаді заступника керівника самостійного структурного підрозділу з 24.06.2011 по 01.04.2013);

- з 02.04.2013 по 30.09.2014 в Міністерстві доходів і зборів України;

- з 01.10.2014 по 26.10.2014 (в тому числі на посаді заступника керівника самостійного структурного підрозділу з 24.06.2015 по 26.10.2015).

Посаду заступника керівника самостійного структурного підрозділу позивач обіймала в Державній податковій адміністрації України, Державній податковій службі України та Державній фіскальній службі України. У Міністерстві доходів і зборів України позивач займала посади:

- заступника начальника управління - начальника відділу аналізу та координації фінансово-господарської діяльності підвідомчих установ, організацій та державних підприємств управління бюджетного планування та фінансового аналізу Департаменту фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку - з 02.04.2013 по 13.10.2013;

- заступника начальника управління - начальника відділу координації роботи підвідомчих державних підприємств управління бюджетного планування Департаменту фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку - з 14.10.2013 по 01.10.2014.

З матеріалів справи вбачається, з у період з червня 2011 року по вересень 2014 року, позивачка перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (соціальні відпустки).

Наказом Державної фіскальної служби України №3418-о від 26.10.2015 позивачку звільнено з посади заступника директора департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Державної фіскальної служби України з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".

Вказаний наказ прийнятий на підставі п. 72 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), звіту про результати проведення перевірки щодо виконання ДФС України норм Закону України "Про очищення влади", п. 6 витягу з протоколу № 116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015.

На виконання п. 3 витягу з протоколу № 100 засідання Кабінету Міністрів України спільна робоча група з представників Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України, Національного агентства України з питань державної служби та Секретаріату Кабінету міністрів України провела перевірку виконання ДФС України норм Закону України "Про очищення влади" та постанови Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563, за результатом якої складено звіт від 21.10.2015, відповідно до якого робочою групою перевірено матеріали особових справ та виявлено, зокрема, 37 осіб на яких поширюються визначені названим Законом критерії, у тому числі позивача.

В наданих у такому звіті пропозиціях (п. 1), спільною робочою групою голові ДФС України запропоновано, на виконання норм Закону України "Про очищення влади" та на підставі п. 72 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, невідкладно вжити заходів щодо звільнення з посад осіб, до яких застосовується заборона передбачена ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", на основі критеріїв, визначених ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади", у тому числі до посадових осіб, які наведені в додатках 4 та 5.

З додатку 4 "Перелік посадових осіб Центрального апарату ДФС України до яких не було застосовано заборону передбачену ч. 3 ст. 1 Закону" до вказаного звіту видно, що позивачка, як заступник директора Департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу, яка у період з 05.2009-06.2011 займала посаду директора Департаменту-завідувач сектору моніторингу фінансової діяльності Департаменту фінансового забезпечення ДПА; 06.2011-03.2012 - заступник директора департаменту-начальник відділу (заступник головного бухгалтера) відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності Департаменту фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ДАС України; 03.2012-04.2013 - заступник директора департаменту - начальник відділу моніторингу та аналізу фінансово-господарської діяльності Департаменту фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ДПС України, відповідає, передбаченим ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади", критеріям.

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулася з адміністративним позовом до суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII (далі - Закон №1682-VII) передбачено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

У п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону №1682-VII зазначено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (ч. 3 ст. 1 Закону №1682-VII).

Пункт 8 ч. 1 ст. 3 Закону №1682-VII передбачає, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону №1682-VII особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону №1682-VII органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.

Організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка (ч. 4 ст. 5 Закону №1682-VII).

Відповідно до ч.5 ст. 5 Закону №1682-VII перевірці підлягають: достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону; достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції" (далі - декларація), набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

Згідно ч.7 ст. 5 Закону №1682-VII керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на третій день після отримання заяви надсилає до відповідних районних, міських (міст обласного значення), районних у містах територіальних органів державної влади за місцем проживання особи, до компетенції яких належить проведення перевірки відповідних відомостей, визначених у пункті 1 частини п`ятої цієї статті, запити про перевірку відомостей щодо особи, стосовно якої проводиться перевірка, до яких додаються копії заяви.

У разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку (ч. 12 ст. 5 Закону №1682-VII).

Відповідно до ч. 14 ст. 5 Закону №1682-VII керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

Усі матеріали перевірки, які надійшли до керівника органу, передбаченого частиною четвертою цієї статті, додаються до особової справи особи, стосовно якої проводилася перевірка (ч. 15 ст. 5 Закону №1682-VII).

Пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Пункт 14 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади" затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №563 (далі - Порядок №563, редакція на момент проведення перевірки у відношенні позивача) передбачає, що відповідальний структурний підрозділ протягом десяти днів з дня надходження заяви особи, яка підлягає перевірці, на підставі відомостей, наявних в особовій справі такої особи, перевіряє достовірність відомостей, зазначених у заяві, щодо незастосування до неї заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону, на основі критеріїв, визначених пунктами 1 - 8 частини другої, пунктами 1 і 2 частини четвертої статті 3 Закону.

У разі виявлення відповідальним структурним підрозділом відомостей щодо застосування до особи, яка підлягає перевірці, заборони, передбаченої пунктом 14 цього Порядку, керівник органу не пізніше ніж на третій день з дня виявлення таких відомостей приймає рішення про звільнення такої особи і в той самий день надсилає його копію до Мін`юсту в паперовій та електронній формі (скановану копію у форматі pdf) разом з відомостями про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою статті 1 Закону (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, серія та номер паспорта громадянина України, ким і коли виданий, реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання, місце роботи, посада на час застосування положення Закону, інформація про критерій, на підставі якого застосовано заборону), в паперовій та електронній формі (у форматі Microsoft Word), які протягом трьох днів з дня їх надходження вносяться до Реєстру (п. 15 Порядку №563).

Відомості про особу, яка підлягає перевірці (прізвище, ім`я, по батькові, місце роботи, посада на час застосування положення Закону, інформація про підстави для застосування до особи заборон, визначених статтею 1 Закону, та строк, на який на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою статті 1 Закону), не пізніш як на третій день з дня їх надходження до Мін`юсту розміщуються на офіційному веб-сайті Міністерства (п. 16 Порядку №563).

Колегія суддів зазначає, що у контексті частини другої статті 1 Закону України "Про очищення влади" очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому ця ж норма визначає, що очищення влади (люстрація) ґрунтується на принципі індивідуальної відповідальності.

В даному випадку позивачку було звільнено виключно з тих підстав, що вона в період у період з 05.2009-06.2011 займала посади директора Департаменту-завідувач сектору моніторингу фінансової діяльності Департаменту фінансового забезпечення ДПА; 06.2011-03.2012 - заступника директора департаменту-начальник відділу (заступник головного бухгалтера) відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності Департаменту фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ДАС України; 03.2012-04.2013 - заступника директора департаменту - начальник відділу моніторингу та аналізу фінансово-господарської діяльності Департаменту фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ДПС України, які підпадають під дію статті 3 Закону №1682-VII, що визначає критерії здійснення очищення влади (люстрації).

Частинами першою-третьою статті 8 КАС України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом) передбачалось, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

Парламентська Асамблея Ради Європи у Керівних принципах для забезпечення відповідності законів про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права зауважила таке:

"Щоб відповідати вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права, закони про люстрацію повинні відповідати певним вимогам. Насамперед, люстрація повинна бути спрямована на загрози основоположним правам людини і процесу демократизації; помста ніколи не може бути метою таких законів, також не допускається політичне або соціальне зловживання результатами люстраційного процесу. Мета люстрації полягає не в покаранні тих осіб, які вважаються винними, - що є завданням прокурорів, які використовують кримінальне законодавство, - а в захисті новоствореної демократії.

Люстрація має здійснюватися спеціально створеною незалежною комісією шанованих суспільством громадян, запропонованих главою держави та затверджених парламентом;

Люстрація може бути застосована тільки для усунення або суттєвого зменшення загрози, яку становить суб`єкт люстрації, створенню вільної демократії, зокрема шляхом використання конкретної посади, яку обіймає цей суб`єкт, для порушення прав людини або блокування демократичних процесів;

Люстрація не може бути використана для покарання, відплати або помсти; покарання може накладатися тільки за минулу злочинну діяльність на підставі чинного Кримінального кодексу України та відповідно до усіх процедур і гарантій кримінального переслідування;

Люстрація повинна обмежуватися посадами, щодо яких є всі підстави вважати, що суб`єкти, які їх обіймають, становитимуть значну небезпеку для прав людини і демократії, тобто посади державної служби, які передбачають значну відповідальність за визначення або виконання державної політики та заходів, що стосуються внутрішньої безпеки або щодо посад державної служби, які передбачають надання наказу та/або вчинення порушення прав людини, таких як правоохоронні органи, служба безпеки і розвідки, судові органи та прокуратура.

Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) на 101 Пленарній сесії схвалила проміжний висновок щодо Закону "Про очищення влади", згідно з яким:

Застосування люстраційних заходів до періоду правління радянської комуністичної влади через стільки років після закінчення цього режиму та набрання чинності демократичної конституції в Україні потребують переконливих причин для виправдання наявності конкретної загрози, яку колишні комуністи наразі становлять для демократії; Комісія вважає, що важко виправдати таку пізню люстрацію.

Застосування люстраційних заходів щодо недавнього періоду, упродовж якого пан ОСОБА_2 був Президентом України, зрештою поставить під сумнів реальне функціонування положень Конституції та законодавства України, як демократичної держави, заснованої на принципі верховенства права.

Закон України "Про очищення влади" містить кілька серйозних недоліків і потребує перегляду принаймні таких положень:

Люстрація повинна стосуватися тільки посад, які дійсно можуть становити значну загрозу для прав людини та демократії; перелік посад, які підлягають люстрації, має бути переглянутий.

Вина має бути доведена у кожному конкретному випадку та не може припускатися на підставі лише приналежності до категорії органів державної влади; критерії для люстрації мають бути переглянуті;

Відповідальність за проведення процесу люстрації повинна бути знята з Міністерства юстиції України та покладена на спеціально створену незалежну комісію за активної участі громадянського суспільства.

Процедура люстрації повинна поважати гарантії справедливого судового розгляду (право на захисника, рівність сторін, право бути вислуханим особисто); судове провадження має призупиняти адміністративне рішення щодо люстрації до ухвалення остаточного рішення; Закон України "Про очищення влади" має прямо передбачати ці гарантії.

Відомості про осіб, що підлягають люстраційним заходам, мають оприлюднюватися тільки після ухвалення остаточного рішення суду.

За змістом статті 32 Конвенції питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду з прав людини (надалі також Суд, ЄСПЛ).

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За сталою практикою ЄСПЛ поняття приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (див. пункт 25 "C. проти Бельгії" від 7 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції "захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом" (див. пункт 61 рішення Суду у справі "Pretty проти Сполученого Королівства" (справа № 2346/02, ECHR 2002)). Поняття "приватне життя" не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. пункт 29 рішення Суду у справі "Niemietz проти Німеччини" від 16 грудня 1992 року. Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя" (див. пункт 47 рішення Суду у справі "Sidabras and Dћiautas проти Латвії" (справи №№ 55480/00 та 59330/00, ECHR 2004) і пункти 22-25 рішення Суду у справі "Bigaeva проти Греції" від 28 травня 2009 року (справа 26713/05)). Окрім того, було встановлено, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. пункти 43-48 рішення у справі "Ozpinar проти Туреччини" від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04)). З рештою, у статті 8 Конвенції йдеться про захист честі та репутації як частину права на повагу до приватного життя (див. пункт 35 рішення у справі "Pfeifer проти Австрії" від 15 листопада 2007 року (справа № 12556/03) та пункти 63, 64 рішення у справі "A. проти Норвегії" від 9 квітня 2009 року (справа № 28070/06), пункт 165 рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11)).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та пункт 52 рішення у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року).

У пунктах 294-300 рішення у справі "Полях та інші проти України" (Case of Polyakh and others v. Ukraine) (заяви № 58812/15 та 4 інші, 17 жовтня 2019 року), досліджуючи питання щодо пропорційності звільнення заявників із посад через обіймання певних посад на підставі Закону України "Про очищення влади", ЄСПЛ зауважив на такому:

"Суд зазначає, що застосування до заявників передбачених Законом "Про очищення влади" заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_2 був Президентом України. Подальші твердження про проступки третього заявника не змінюють цього факту (див. пункт 305).

Застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

Крім того, Суд не переконаний, що законодавчий механізм був достатньо вузько розробленим для вирішення "нагальної суспільної потреби", яку мав би переслідувати Закон "Про очищення влади". У зв`язку з цим слід зазначити, що законодавчий механізм був набагато ширшим та універсальнішим, аніж розроблений, наприклад, Польщею (див. згадане рішення у справі "Матиєк проти Польщі" (Matyjek v. Poland), пункти 27 - 29) або Латвією (див. згадане рішення у справі "Жданока проти Латвії" (Ћdanoka v. Latvia), пункти 57 і 126), сфера застосування яких обмежувалася особами, які відіграли активну роль у діяльності колишньої влади, яка не була демократичною.

Передбачені Законом "Про очищення влади" заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан ОСОБА_2 став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана ОСОБА_2 .

Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом "Про очищення влади", є прихід до влади пана ОСОБА_2 (див. пункт 7), а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд вважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави.

У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку про те, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників (пункти 323, 324 вказаного рішення).

Із вищенаведеного висновується, що застосування до осіб заборон, передбачених частиною третьою статті Закону України "Про очищення влади", може здійснюватися виключно крізь призму приписів частини другої статті 1 цього Закону, тобто з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та з урахуванням відповідних принципів, зокрема, верховенства права, презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності.

Тобто, має бути доведено, що відповідна особа причетна до дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , чи таких, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини тощо.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 17 червня 2020 року у справі №826/1137/16, від 12 серпня 2020 року у справі №826/17778/14, від 25 листопада 2020 року у справі № 826/25523/15.

Проте, у даному випадку ОСОБА_1 було звільнено виключно через обіймання нею певних посад.

Під час розгляду цієї справи відповідачі не наводили жодних подібних аргументів.

Отже застосування до позивачки заборон, передбачених положеннями Закону України "Про очищення влади", не може вважатись ані пропорційним, ані необхідним у демократичному суспільстві, та створює передумови для порушення з боку України міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що звільнення позивачки та інші спірні дії відповідача є протиправними.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для скасування спірного у цій справі наказу про звільнення позивачки та поновлення останньої на посаді.

Щодо поновлення позивачки на роботі (посаді) в ДФС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Колегія суддів зазначає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 52 КАС передбачено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 5, 6 вказаного Порядку, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Підставами для залучення до участі у справі правонаступника сторони суб`єкта владних повноважень та, відповідно, покладення на нього певних обов`язків, є або припинення суб`єкта владних повноважень в результаті реорганізації чи ліквідації, або повне чи часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого (іншим) внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Отож положення КАС, на відміну від чинного цивільного чи господарського процесуального законодавства, не пов`язують процесуальне правонаступництво з обов`язковою наявністю факту припинення юридичної особи. Ключовим за правилам КАС є доведення обставин вибуттям сторони - суб`єкта владних повноважень з відносин, щодо яких виник спір.

Такі правила КАС встановлені виходячи із специфіки публічно-правових відносин, а саме: з тією обставиною, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.

Отже, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.

Якщо ж спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень як юридичної особи.

Відтак, у межах вирішення питання, яке є предметом даного апеляційного провадження, для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта - ДФС України, або переходу його функцій (адміністративної компетенції), з яких виник спір, до ДПС України.

Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Установлено, що ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21 серпня 2019 року № 682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою України покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби України, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до Наказу ДПС України «Про початок діяльності Державної податкової служби України» від 28 серпня 2019 року №36 розпочато виконання ДПС України функцій і повноважень ДФС України, що припиняється.

До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено записи про державну реєстрацію ДПС України як юридичної особи, та про внесення рішення засновників (учасників) ДФС України щодо припинення такої як юридичної особи в результаті реорганізації.

Проте, запис про припинення ДФС України у Реєстрі на даний момент відсутній.

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто про перехід до ДПС України функцій ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску.

Водночас, спірні правовідносини стосуються поновлення на посаді та стягнення на користь позивачки з ДФС України середнього заробітку, тобто відносин публічної служби.

Таким чином, обов`язок роботодавця, яким у спірних правовідносинах є ДФС України, не стосується публічно-владних функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску чи інших функцій, що були передані ДПС України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №682-р.

У такому випадку підміна ДФС України як боржника за спірним зобов`язанням може мати місце виключно у випадку фактичного її вибуття унаслідок припинення.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ураховуючи, що спірні правовідносини щодо поновлення на посаді та сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не стосуються публічно-владних функцій, що були передані ДПС України, і на момент вирішення судом першої інстанції спору, як і на даний час, не був унесений запис про припинення ДФС України, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для поновлення позивачки саме на посаді у ДФС України та зобов`язання ДФС України сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, є правильним.

Окрім того, враховуючи, що на момент спірного звільнення ДПС України як юридична особа створена не була, то на цей орган не може бути покладений обов`язок виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постановах від 11.08.2021 по справі № 821/549/17, від 11.02.2021 по справі № 826/9815/18.

Отже, суд першої інстанції правильно поновив позивачку на посаді, яку остання обіймала до звільнення, а саме на посаді в Державній фіскальній службі України на посаді, рівнозначній посаді заступника директора департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Державної фіскальної служби України з 27.10.2015, та зобов`язав ДФС України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з ДФС України на користь позивачки, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 10 цього Порядку, серед іншого, було передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Колегія суддів зазначає, що пункт 10 Порядку №100 був чинним у періоді вимушеного прогулу позивачки та підлягав застосуванню до спірних правовідносин.

Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Аналогічні правові висновки щодо застосування положень Порядку №100 для цілей обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу висловлено Верховним Судом, зокрема, у постановах у постановах від 22 травні 2019 року у справі № 572/2429/15-ц, від 6 серпня 2019 року у справі №0640/4691/18, від 15 квітня 2020 року у справі №826/15725/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №826/17601/14, від 11 лютого 2021 року справі №814/197/15, від 21 квітня 2021 року у справі №640/6398/19, від 28 вересня 2021 року у справі №825/3682/14 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи колегія суддів не знаходить.

Отже колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивачки щодо помилкового тлумачення і, як наслідок, незастосування судом першої інстанції пункту 10 Порядку №100 під час здійснення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Застосовуючи наведені підходи щодо обчисленні середньої заробітної плати у цій справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції правильно обраховано період вимушеного прогулу позивачки - з 27.10.2015 (день, з якого відраховується період звільнення) по 15.11.2021 (дата прийняття рішення судом першої інстанції про поновлення на посаді), що становить становить 1676 робочих днів. Колегія суддів наголошує, що доводів про незгоду із визначеною судом першої інстанції кількістю робочих днів за час вимушеного прогулу апеляційна скарга не містить, а тому у цій частині їх визначення оцінка колегією суддів не надається.

Як слідує зі змісту оскаржуваного судового рішення, для розрахунку середньоденної заробітної плати, суд використав довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача від 23.09.2021 (вх. № 0314/149821/21), яка містить інформацію, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, за якою середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 413,40 грн., а середньомісячна заробітна плата складає 8681,40 грн.

Колегія суддів зауважує, що доводів про незгоду із таким розміром середньоденної заробітної плати апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить, тому у цій частині її визначенню оцінка судом не надається.

Врахувавши розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 та кількість днів вимушеного прогулу, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу за період з 27.10.2015 по 15.11.2021 (день винесення рішення по справі) складає 694 534,4 грн. (1676 робочих днів*413,40 грн. середньоденного заробітку).

Проте колегія суддів констатує, що суд першої інстанції неправильно визначив розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки не врахував положення пункту 10 Порядку.

Колегія суддів зазначає, що пункт 10 Постанови №100 був чинним до 11 грудня 2020 року (надалі був скасований згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, набрала законної сили 12.12.2020 року), тому застосовує даний пункт стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення лише по дату 11 грудня 2020 року.

Колегія суддів враховує, що за період вимушеного прогулу посадовий оклад позивачки неодноразово підвищувався, зокрема:

Підвищення посадового окладу становить:

- з 27.10.2015 по 30.11.2015 - 3461 грн. (постанова КМУ від 09.03.2006 р. №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 07.08.2013 р. №597 «Деякі питання оплати працівників Міністерства доходів і зборів та його територіальних органів»);

- з 01.12.2015 по 30.04.2016 - 4326 грн. (постанова КМУ від 09.03.2006 р. №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 09.12.2015р.№1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно правових актів»);

- з 01.05.2016 по 31.12.2016 - 7754 грн. (постанова КМУ від 06.04.2016 р. №292 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів»);

- з 01.01.2017 по 30.12.2017 - 8250 грн. (постанова КМУ від 18.01.2017 р. №15 «Питання оплати праці працівників державних органів»);

- з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 10900 грн. (постанова КМУ від 18.01.2017 р. №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» (зі змінами);

- з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 11700 грн. (постанова КМУ від 18.01.2017 р. №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» (зі змінами);

- з 01.01.2020 по 31.10.2021 - 12800 грн. (постанова КМУ від 18.01.2017 р. №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» (зі змінами).

Отже, з урахуванням наведеного сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27.10.2015 по 15.11.2021 складається по періодах наступним чином:

- з 27.10.2015 по 30.11.2015: 429,77х25 робочих днів=10335 грн.;

- з 01.12.2015 по 30.04.2016 : 429,77 х 106 х робочих днів х 1,25 коефіцієнт підвищення=56944,525 грн.;

- з 01.05.2016 по 31.12.2016: 537,21 х 168 х 1,79=161550,54 грн.;

- з 01.01.2017 по 31.12.2017 :961,61 х 249 х 1,06= 253807,44 грн.;

- з 01.01.2018 по 31.12.2018:1019,31 х 250 х 1,32 = 336371,31 грн.;

- з 01.01.2019 по 31.12.2019: 1345,49 х 250 х 1,07 = 359917,30 грн.;

- з 01.01.2020 по 31.10.2021: 1439,67 х 457 х 1,09=717142,42 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки становить 1896068,54 грн. (10335 грн.+56944,525 грн.+161550,54 грн.+253807,44 грн.+336371,31 грн.+359917,30 грн.+717142,42 грн.).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.11.2021, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В частині вимог апеляційної скарги про зобов`язання податкового органу надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, визначених ст.1 Закону України «Про очищення влади», колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позов було подано до суду у листопаді 2015 року.

При цьому у позовній заяві відсутня вимога про зобов`язання податкового органу надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, визначених ст.1 Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2015 року зупинено провадження у справі № 826/25866/15.

29.07.2021 поновлено провадження у справ та призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому засіданні судом остаточно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовних вимог та склад учасників судового процесу; визначено обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; визначено порядок розгляду справи.

05.10.2021 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

19.10.2021 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив Державної фіскальної служби України та Державної митної служби України.

Під час судового засідання посилаючись на відповідь на відзиви предстваник позивача заявив, що він також просить зобов`язати Державну податкову службу України надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади».

Суд вважає, що з часу подання адміністративного позову до суду (листопад 2015 року) у позивача було достатньо часу для подання до суду заяви про зміну предмету позову чи уточнення позовних вимог.

Натомість таким правом позивач скористалась вже після закриття судом першої інстанції підготовчого провадження та під час розгляду справи по суті, що суперечить вимогам ст.47 КАС України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для розгляду зазначеної вимоги, оскільки вказану вимогу було заявлено вже після закриття судом підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року в його мотивувальній та резолютивній частинах щодо визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, викласти четвертий абзац в наступній редакції:

" Стягнути з Державної фіскальної служби України (04053, Київ, Львівська площа, 8, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 27.10.2015 по 15.11.2021 в розмірі 1 896 068,54 грн (один мільйон вісімсот дев`яносто шість тисяч шістдесят вісім) грн. 54 коп. включаючи загальнообов`язкові державні податки та збори".

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09.02.2022.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Єгорова Н.М.

Коротких А.Ю.