Справа № 580/9950/21
Суддя: Анжеліка БАБИЧ
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2022 року справа № 580/9950/21
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) у залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ДЕПАРТАМЕНТУ СОЦІАЛЬНОЇ ПОЛІТИКИ ЧЕРКАСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

23.11.2021 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі позивач) до ДЕПАРТАМЕНТУ СОЦІАЛЬНОЇ ПОЛІТИКИ ЧЕРКАСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ (18005, Черкаська обл., місто Черкаси, бульвар Шевченка, будинок 307; ) (далі відповідач) про:

визнання протиправною відмову, викладену в протоколі від 30.09.2021 за №31 у встановленні їй статусу члена сім`ї померлого ветерана війни особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі їй посвідчення члена сім`ї загиблого;

зобов`язання відповідача встановити їй статус члена сім`ї померлого ветерана війни особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати посвідчення члена сім`ї померлого ветерана війни відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302.

Позов мотивовано тим, що її померлий чоловік брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, отримав 1 групу «А» інвалідності. Вказані обставини відповідно до вимог чинного законодавства дають право на отримання позивачу статусу члена сім`ї померлого ветерана війни особи з інвалідністю внаслідок війни. У зв`язку з цим відповідач незаконно відмовив у встановленні статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та видачі відповідного посвідчення.

Ухвалою суду від 29.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено відповідачу строк тривалістю п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі для надання відзиву на позовну заяву. Вказану ухвалу відповідач отримав 06.12.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про поштове вручення, а щодо позивача ухвала повернулася до суду 11.01.2022 з рекомендованим повідомленням про поштове вручення та довідкою поштового відділення про причини невручення із-за закінчення терміну зберігання.

Відповідно до ч.11 ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Отже, ухвала, направлена на зареєстровану адресу позивача, вважається врученою.

21.12.2021 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування зазначив, що позивачу рішенням відмовлено в наданні статусу члена сім`ї загиблого відповідно до п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки її чоловік відносився до осіб, які брали участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується посвідченням від 17.02.1993 № НОМЕР_2 . Копією експертного висновку Центральної МЕК МОЗ та МНС України м.Київ щодо встановлення причинного зв`язку хвороб, що призвели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС від 09.09.2021 №89 підтверджується, що захворювання, яке призвело до смерті ОСОБА_1 (чоловіка позивача у цій справі), пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації аварії на ЧАЕС. Тому враховуючи, що чоловік позивачки не належить до категорії осіб, визначених у п.1 ст.10 вказаного вище Закону, відсутні правові підстави для надання їй статусу члена сім`ї померлого ветерана війни.

Оскільки сторони у встановлений строк не заявили обґрунтованих клопотань щодо розгляду справи у відкритому судовому засіданні з їх повідомленням і викликом, з огляду на відсутність доцільності допитати свідків чи призначити експертизу, суд вирішив справу розглянути на підставі наявних письмових доказів у письмовому провадженні.

Оцінивши заявлені доводи сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Суд встановив, що відповідно до копії свідоцтва про одруження з 06.06.1970 позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть від 31.03.2021 серії НОМЕР_3 .

Згідно з військовим квитком НОМЕР_4 ОСОБА_2 проходив військову службу та з 04.05.1986 до 30.09.1986 брав участь у роботі з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

У довідці Військової частини НОМЕР_5 від 04.08.1986 №726 зазначено, що ОСОБА_2 з 04.05.1986 до цього часу знаходиться на навчальних зборах при Військовій частині НОМЕР_5 , бере участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Довідкою Черкаського військового комісаріату від 07.05.1996 №4/741 підтверджується, що ОСОБА_2 брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 04.05.1986 до 30.09.1986.

Посвідченням від 17.02.1993 серії НОМЕР_6 підтверджується, що він учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році(Категорії 2) і має право на пільги і компенсації, встановлені Законом УРСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які брали участь у роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986-1987 роках.

Центральний архів Міністерства оборони України у довідці від 26.02.1997 №51/1/1160 вказав, що за документами Військової частини № НОМЕР_5 ОСОБА_2 був призваний на збори і у складі частини брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у період з 04.05.1986 (наказ від 04.05.1986 №1 до 30.09.1986, наказ від 30.09.1986 №160). Щодо отримання дози опромінення зазначено, що книги доз не велись. Виїзди за вказаний період не відображені.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №466354 ОСОБА_2 15.10.2019 встановлена І «А» група інвалідності. Причиною зазначено загальне захворювання.

Згідно з довідкою Черкаського об`єднаного міського військового комісаріату від 06.11.2019 №1398 ОСОБА_2 направлений Черкаським МВК на спеціальні збори як військовозобов`язаний для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Період зборів з 03.05.1986 до 30.09.1986. Підставою зазначено: військовий квиток серії НОМЕР_4 , книга обліку особового складу направленого в район ЧАЕС стор. 4 №63.

Відповідно до експертного висновку Центральної Міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 19.04.2021 №5197 основний діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст. гіпертонічно-атеросклеротична, прогресуючий перебіг з грубим пірамідно-екстрапірамідним тетрапарезом (до плегії у ногах), синдромом судинного паркінсонізму, вираженими стато-координаторними поршеннями. Органічний розлад особистості (F07.8). У висновку зазначено, що захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Згідно з даними експертного висновку Центральної Міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 17.09.2021 №7625 захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

За наслідками розгляду звернення позивача про встановлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни на засіданні комісії Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради з питань встановлення громадянам пільгових статусів прийнято рішення, яким їй відмовлено у наданні статусу члена сім`ї загиблого.

Відповідно до витягу з протоколу від 30.09.2021 №31 позивачу відмовлено у наданні вказаного вище статусу відповідно до п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки враховуючи надані документи та вказаний вище Закон ОСОБА_2 (чоловік позивачки) не належав до осіб, зазначених у ст.ст.6, 7 Закону.

Тому позивачка звернулася в суд позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним діям та правовим позиціям учасників справи, суд врахував.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення визначає Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XІІ).

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.4 Закону №3551-XІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Згідно з п.1 ч.2 ст.7 Закону №3551-XІІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди,з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Пунктом 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 №302 (далі Положення), передбачено: учасникам бойових дій (стаття 6 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій"; інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід"; учасникам війни (стаття 9 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник війни".

Вазаними вище експертними висновками підтверджується, що захворювання ОСОБА_2 , яке призвело до його смерті, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відтак, ОСОБА_2 відповідно до ст.7 Закону №3551-XІІ належав до осіб з інвалідністю внаслідок війни, як особа з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, одержаного під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №3551-XІІ чинність цього Закону поширюється на: сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Отже, чинність Закону №3551-XІІ поширюється також і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби, пов`язаних з ліквідацією наслідків на Чорнобильській АЕС, та мали статус ветерана війни.

На підставі абз.16 п.1 ч.1 ст.10 Закону №3551-XІІ до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема: один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.

Оскільки позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який відносився до осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до ст.7 Закону №3551-XІІ, суд дійшов висновку щодо наявності у позивача права на встановлення їй статусу члена сім`ї померлого інваліда війни. Отже, відповідач неправомірно відмовив у встановленні такого статусу. Доводи відповідача, викладені у протоколі від 30.09.2021 №31 щодо того, що ОСОБА_2 не належав до осіб зазначених у ст.ст.6,7 Закону спростовані.

Зважаючи, що відповідач розглянув заяву позивача щодо встановлення їй статусу члена сім`ї померлого ветерана та відмовив у наданні такого статусу шляхом прийняття протокольного рішення на засіданні від 30.09.2021 №31 і таке рішення чинне, саме воно безпосередньо порушує права позивача. Тому суд на виконання ч.2 ст.9 КАС України вирішив для належного способу відновлення порушеного права вийти за межі позовних вимог, визнавши вказане рішення відповідача протиправним і скасувавши його.

Пункт третій Положення визначає, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Учасникам бойових дій (стаття 6 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій".

Особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Дітям із числа осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 4 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, до досягнення ними 18-річного віку пільги, передбачені законодавством для осіб з інвалідністю внаслідок війни, надаються на підставі довідки, що видається матері або іншому повнолітньому члену сім`ї, або опікуну за місцем реєстрації дитини.

Учасникам війни (стаття 9 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник війни".

Відповідно до пункту 4 Положення особам, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII (стаття 10 зазначеного Закону), видаються посвідчення з написом Посвідчення члена сім`ї загиблого.

Дітям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, до досягнення ними 14-річного віку передбачені законодавством пільги надаються на підставі довідки, що видається матері (або іншому повнолітньому члену сім`ї загиблої особи, або опікуну) за місцем реєстрації дитини. Після досягнення такими особами 14-річного віку їм видаються посвідчення з написом Посвідчення члена сім`ї загиблого, а після досягненням ними 18-річного віку їм у посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, який продовжує дію посвідчення на наступний рік за умови їх належності до категорій осіб, зазначених у пункті 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Отже, позивач, як член сім`ї померлого ветерана війни, має право на отримання посвідчення члена сім`ї загиблого.

Не підтверджені доводи позивача щодо встановлення їй статусу та видачі посвідчення члена сім`ї померлого ветерана війни особи з інвалідністю внаслідок війни. Тому в цій частині позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про зобов`язання відповідача встановити позивачу статус члена сім`ї померлого ветерана війни особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 (далі - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, треба зважати й на його ефективність в контексті вимог ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, зміст таких вимог стосуються надання заявникові таких заходів правового захисту на національному рівні, які би дозволили компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб спосіб захисту повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями треба розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення, а саме виконати конкретні владні повноваження та зобов`язати прийняти конкретне рішення.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями, оскільки вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним.

Відповідно до абз.1 ч. 4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зважаючи, що право позивача на отримання статусу члена сім`ї померлого ветерана війни підтверджене, суд дійшов висновку зобов`язати відповідача встановити позивачу вищевказаний статус у встановленому законом порядку з видачею відповідного посвідчення.

Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Понесені позивачем судові витрати, підтверджені квитанцією від 18.11.2021 №0.0..1 в сумі 908,00грн про сплату судового збору за звернення до адміністративного суду з позовною заявою, підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволеної частини позову половина суми.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-20, 73-77, 139, 242 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати протокольне рішення від 30.09.2021 №31 Комісії Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради з питань встановлення громадянам пільгових статусів про відмову в установленні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї померлого ветерана війни з видачею їй відповідного посвідчення.

Зобов`язати ДЕПАРТАМЕНТ СОЦІАЛЬНОЇ ПОЛІТИКИ ЧЕРКАСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ (18005, Черкаська обл., місто Черкаси, бульвар Шевченка, будинок 307; ) встановити у визначеному законом порядку та спосіб ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) статус члена сім`ї померлого ветерана війни з видачею посвідчення відповідного зразка.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м.Черкаси, вул.Смілянська, буд.23; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору за звернення до адміністративного суду з позовною заявою в сумі 454,00грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні нуль копійок).

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Анжеліка БАБИЧ

Рішення ухвалене, складене у повному обсязі та підписане 26.01.2022.