Справа № 120/1608/21-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1608/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк Михайло Васильович

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

03 лютого 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Шидловського В.Б. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати заробітної плати за період вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014, не проведені сплати страхових внесків за вказаний період, компенсації втрати доходів та середнього заробітку за час затримки розрахунку та зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 1998 року працювала на різних посадах в Немирівській районній раді.

Розпорядженням голови Немирівської районної ради від 30.11.2009 № 36-РВ позивача звільнено з посади заступника керуючого справами, начальника відділу з питань організаційно-методичного забезпечення діяльності рад виконавчого комітету апарату районної ради з 31.11.2009.

Однак, постановою Немирівського районного суду Вінницької області від 05.03.2014 у справі № 140/881/13-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20.05.2014, вищезазначене розпорядження голови Немирівської районної ради від 30.11.2009 №36-РВ про звільнення ОСОБА_1 було скасовано та поновлено її право на зайняття посади в органах місцевого самоврядування. Крім того, цим же рішенням суду стягнуто на її користь з Немирівської районної ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014 (без визначення конкретної суми коштів). В частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати в межах стягнення за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання.

Як з`ясовано судом, на виконання судового рішення розпорядженням голови Немирівської районної ради від 06.03.2014 за № 8-Рв ОСОБА_1 поновлено на попередній посаді з 06 березня 2014 року. Крім того, виплачено заробітну плату в межах суми стягнення за один місяць.

Втім, щодо виплати заробітної плати за весь період вимушеного прогулу відповідач рішення суду добровільно не виконав.

Отримавши виконавчий лист по справі № 140/881/13-а від 24.11.2014, позивач разом із заявою про стягнення коштів звернулася до органів державного казначейства в порядку Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Проте, листом Управління Державної казначейської служби України у Немирівському районі від 11.12.2014 № 02-60/2631 такий виконавчий документ було повернуто заявнику без виконання з тих підстав, що у ньому не містилося зазначення суми коштів, яка підлягає стягненню на користь стягувача.

Надалі, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.01.2015 роз`яснено постанову Немирівського районного суду від 05.03.2014 в частині стягнення з Немирівської районної ради на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014 таким чином, що сума заробітної плати за час вимушеного прогулу має обчислюватися виходячи із виплат за останні 2 календарних місяці роботи на посаді заступника керуючого справами, начальника відділу з питань організаційно-методичного забезпечення діяльності рад виконавчого комітету апарату районної ради, що передують дню незаконного звільнення ОСОБА_1 .

Після цього позивач іще декілька разів в 2015 році зверталася до Немирівської районної ради із заявами про добровільне виконання судового рішення, які останнім задоволеними не були з підстав відсутності в резолютивній частині рішення суду роз`яснення по проведенню розрахунку заробітної плати та суми, яка має бути виплачена.

Також позивачем 13.05.2015 до прокуратури Немирівського району було подано заяву щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 382 Кримінального кодексу України відносно голови Немирівської районної ради по факту невиконання судового рішення. За результатами розгляду цієї заяви позивач отримала лист від 18.05.2015 № 72-35-15, за підписом прокурора Немирівського району, в якому вказано на те, що таке звернення за своїм змістом та суттю не є повідомленням про злочин, а тому підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не має.

З того часу розмір грошових коштів, що підлягали стягненню, так і не був розрахований, а постанова Немирівського районного суду від 05.03.2014 у відповідній частині залишилась не виконаною, хоча позивач так і продовжувала працювати в Немирівській районній раді.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» утворено новий Вінницький район (з адміністративним центром у місті Вінниця) у складі, в тому числі Немирівської міської територіальної громади.

Як наслідок розпочато процедуру реорганізації Немирівської районної ради шляхом приєднання до Вінницької районної ради на підставі рішення 2 сесії Вінницької районної ради 8 скликання № 41 від 22.12.2020. Цим же рішенням (пункт 3 ) визначено, що Вінницька районна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Немирівської районної ради.

Надалі, головою Вінницької районної ради винесено розпорядження від 28.12.2020 № 79-рк «Про попередження працівників Іллінецької, Немирвської, Погребищенської, Тиврівської, Літинської, Липовецької, Оратівської районних рад про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 Кодексу законів про працю України» яким попереджено про наступне вивільнення в тому числі і позивача.

Наступним розпорядженням голови Вінницької районної ради № 89-рк від 19.02.2021 ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України звільнено з 26 лютого 2021 року з займаної посади заступника начальника відділу організаційного забезпечення діяльності ради та зв`язків з органами місцевого самоврядування виконавчого апарату Немирівської міської ради. У зв`язку із цим позивачу було нараховано вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та проведено інші розрахунки.

Проте, жодних виплат на виконання рішення Немирівського районного суду від 05.03.2014 щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014 Вінницька районна рада, як правонаступник Немирівської районної ради, позивачу на дату звільнення не здійснила.

Своїм листом від 18.03.2021 № 01-03/362 відповідач повідомив позивача про те, що добровільне виконання Вінницькою районною радою згаданої постанови Немирівського районного суду від 05.03.2014 не є можливим, позаяк закінчився визначений законом 3-х річний строк для примусового виконання судового рішення.

Позивач вважає, що оскільки невиплата присуджених їй сум заробітку за період вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014 призвила до не зарахування спірного періоду до її страхового стажу, а також вказуючи, що Вінницька районна рада всупереч статті 116 Кодексу законів про працю України не провела належного остаточного розрахунку при її звільненні, тим самим допустила триваюче порушення її трудових прав. За таких обставин позивач звернулася до суду з даним позовом.

При цьому суд враховує, що предметом даного позову є тільки вимоги позивача щодо виплати їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати з грудня 2009 року, а також виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Щодо виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон N 2050-III).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону N 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Тобто стаття 2 Закону N 2050-III прямо передбачає, що під доходами, на які поширюються правила щодо компенсації втрат, у цьому Законі слід розуміти, зокрема й заробітну плату.

Наведене дає підстави для висновку, що дія зазначеного Закону поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності й господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), і стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України та які (відповідні доходи) не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону N 2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Своєю чергою компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку та підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Відповідно до статті 3 Закону N 2050-III, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 N 159 (далі - Порядок N 159) відтворюють положення Закону N 2050-III та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 цього Порядку № 159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Як зазначено у статті 7 Закону N 2050-III та пункті 8 Порядку № 159 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

При цьому, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд згідно частини 5 статті 242 КАС України зобов`язаний врахувати висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, слід зазначити, що в постанові від 11 грудня 2020 року у справі N 200/10820/19-а Верховний Суд дійшов таких висновків:

"…. судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 не звертався до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області із заявою про нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати страхових виплат за період з вересня 2016 року по квітень 2018 року відповідно до Закону N 2050-III та Порядку N 159.

Своєю чергою, відповідач не відмовляв позивачу своїм рішенням у виплаті відповідної компенсації.

За змістом ст. 7 Закону N 2050-III відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З огляду на те, що у цій справі ОСОБА_1 не звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону N 2050-III та Порядку N 159, а відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, то право ОСОБА_1 ще не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення його до суду з цим позовом є передчасним.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції зробили законний і обґрунтований висновок про відмову у позові.".

В подальшому, зазначений правовий висновок був застосований Верховним Судом і в іншій постанові від 09.06.2021 у справі № 240/186/20, в якій суд касаційної інстанції додатково уточнив, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону N 2050-III та Порядку N 159, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Як встановлено судом із матеріалів справи, позивач зверталася до відповідача із заявами від 18.01.2021, 09.02.2021 з проханням виплати їй заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014 та сплати страхових внесків до Пенсійного фонду для подальшого зарахування цього періоду до страхового стажу.

Однак, будь-яких звернень до відповідача з приводу виплати їй компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати згідно Закону N 2050-III та Порядку № 159 позивач не подавала. В свою чергу Вінницька районна рада жодних рішень щодо відмов у виплаті позивачу цієї компенсації також не приймала.

За таких обставин, та враховуючи означені вище висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, суд вважає, що право позивача на виплату такої компенсації наразі не є порушеним, а тому і звернення до суду з цим позовом є передчасним.

Окрім того, суд не може не оминути увагою і ту обставину, що використане у статті 3 Закону N 2050-III формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід. В той же час, виходячи із обставин цієї справи, між сторонами до цих пір продовжує існувати спір щодо обов`язку відповідача здійснити нарахування заробітної плати за період з 30.11.2009 по 05.03.2014, як і визначення її суми. Тому до завершення виконання відповідачем обов`язку за рішенням суду у справі № 140/881/13-а щодо виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсація втрати частини доходів в цьому випадку також не може бути здійснена, позаяк відсутні вихідні дані для її обрахунку.

Щодо іншої позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, то суд також враховує, що право на отримання даної компенсаційної виплати безпосередньо пов`язане із фактом виконання постанови Немирівського районного суду від 05.03.2014 у справі № 140/881/13-а про стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених вище норм Кодексу законів про працю України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем, тобто виплати їй заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014.

Таким чином, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, оскільки фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача не проведений.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 30.09.2020 у справі №120/1407/19-а.

Разом з тим, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 в справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13.05.2020 в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Так, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові) (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.08.2020 в справі № 400/3151/19).

Із вищевикладеного слід дійти висновку про те, що лише на момент припинення вказаного правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. При цьому для того, щоб права працівника на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні вважалися порушеними закінченим складом правопорушення, суду необхідно встановити такі юридично значимі обставини як: 1) невиплата належних працівнику при звільненні сум; 2) проведення із ним остаточного розрахунку.

Тобто лише факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав. Інакше, навіть у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату судового рішення, спір не буде вирішений, адже за відсутності остаточного розрахунку права працівника на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні далі вважатимуться порушеними.

Окрім того, на необхідності проведення остаточного розрахунку як обов`язкової підстави для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні також звернуто увагу у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012. Так, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (пункт 2.2 вказаного Рішення).

Таким чином, оскільки у правовідносинах між сторонами в цій справі спірна заборгованість у вигляді заробітної плати за період вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014 ОСОБА_1 не виплачена, і, відповідно, остаточний розрахунок не проведений, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними і такими, що фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату спірної суми заробітної плати. Отже, позовні вимоги і в цій частині також задоволенню не підлягають.

Взявши до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Шидловський В.Б. Матохнюк Д.Б.