Справа № 689/1502/21
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 689/1502/21 Головуючий у 1-й інстанції: Шевчик О.М.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

02 лютого 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Матохнюка Д.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Чернігівській області на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до УПП в Чернігівській області, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 4513292 від 20.07.2021, якою його притягнено до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.122 КУпАП.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2021 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач - Управління патрульної поліції в Чернігівській області, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянтом відзначено про неналежну оцінку судом першої інстанції обставин, за яких позивач саме і був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та доказів вчинення позивачем інкримінованого йому правопорушення.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи достатність наявних в матеріалах справи доказів та зважаючи на відсутність будь-яких клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участі, судова колегія вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах заявлених вимог відповідно до ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено судом, постановою серії ЕАО №4513292 від 20.07.2021 року, яку винесено інспектором роти № 4 батальйону 1 УПП в Чернігівський області лейтенантом поліції Герасько Н.М., позивача - ОСОБА_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 340 грн.

Зі змісту постанови серія ЕАО №4513292 від 20.07.2021 року встановлено, що 20.07.2021 року о 12 год. 29 хв. позивач, керуючи автомобілем " Mercedes-Benz V 220 CDI " номерний знак НОМЕР_1 , в населеному пункті с. Красилівка Козелецького району Чернігівської області 113 км автодороги М-01, перевищив встановлену в населеному пункті швидкість 50 км/год, оскільки рухався зі швидкістю 84 км/год., чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, за що був зупинений інспектором патрульної поліції та в подальшому притягнутий до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Постановляючи оскаржуване рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обгрунтованості притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

До основних повноважень поліції входить регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. У випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Стаття 14 Закону України "Про дорожній рух" зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» наголошував, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки водіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України відповідно до Закону України "Про дорожній рух" визначається Правилами дорожнього руху України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (ПДР), згідно з п.1.9 яких особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пункт 12.4 ПДР встановлює, що в населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

За приписами ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на 20 км/год тягне за собою накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).

Водночас, стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

На підтвердження винуватості позивача у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, відповідачем надано фотознімок та відеозапис, здійснені сертифікованим приладом TruCam LTI 20/20 №ТС 008444, на яких зафіксовано, що автомобіль позивача рухався зі швидкістю 87 км/год.

Позивачем факт належності доказів здобутих з використанням вказаного лазерного вимірювача швидкості TruCАM не заперечується.

Окрім того, на фотознімку, здійсненому сертифікованим приладом TruCam LTI 20/20 №ТС 008444, міститься геолокація, з якої вбачається, що правопорушення здійснено саме в населеному пункті.

З огляду на вищезазначені докази, колегія суддів приходить до висновку, що вказані фотознімок та відеозапис дають можливість достовірно встановити місце фіксації швидкості транспортного засобу позивача, адже на них відображена фіксація швидкості руху автомобіля в населеному пункті іншими об`єктами, які вказують на те, що транспортний засіб позивача на момент фіксації рухався з перевищенням швидкості.

В призмі викладеного, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість встановлення з досліджених в судовому засіданні доказів швидкість руху позивача за вказаних в оскаржуваній постанові обставин.

Мотивуючи вказане, суд першої інстанції виходив з того, що в оскаржуваній постанові зафіксовано, що водій рухався в населеному пункті зі швидкістю 84 км/год, чим перевищив дозволену швидкість на 34 км/год, тоді як, із відеозапису, здійсненому сертифікованим приладом TruCam LTI 20/20 №ТС 008444 та оглянутого судом, вбачається, що технічний засіб зафіксував швидкість руху автомобіля позивача - 87 км/год.

Судова колегія, враховуючи фактичні обставини справи, вважає, що окремі недоліки оформлення постанови у справі про адміністративне правопорушення, зокрема описка в швидкості руху транспортного засобу, не може розглядатись як підстава для її скасування, адже зі змісту постанови серії ЕАО від 20.07.2021 року вбачається суть порушення (вірність зазначеної статті, фабула, кваліфікація), а також наявні всі обов`язкові відомості вчиненого правопорушення.

Допущена інспектором поліції у постанові описка не свідчить про відсутність події такого адміністративного правопорушення та не може бути самостійною підставою для звільнення позивача від відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 липня 2019 року (справа № 276/1186/16-а), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Доказів упередженості інспектора поліції стосовно позивача суду апеляційної інстанції не доведено, а тому підстави для сумніву щодо об`єктивності інспектора під час винесення оскаржуваної постанови відсутні.

Відтак, колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів, які підтверджують порушення позивачем вимог п.12.4 ПДР України, а тому спірна постанова серії ЕАО №4513292 від 20.07.2021 правомірна та не підлягає скасуванню.

Посилання позивача на те, що використання приладу TruCam в ручному режимі суперечить вимогам законодавства, де зазначено, що контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації, є незмістовними, оскільки лазерний вимірювач відноситься до ручних вимірювачів, конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань. При цьому, процес вимірювання швидкості здійснюється приладом автоматично.

Будь-яких належних і допустимих доказів, які б спростовували правильність здійснених технічним засобом вимірювань швидкості, позивачем надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Разом з тим, у разі надання відповідачем доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, останній має спростовувати ці доводи.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 20 грудня 2019 року у справі №1540/4811/18.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не правильно встановив фактичні обставини справи та не надав їм належну правову оцінку.

В даному випадку, доводи апеляційної скарги в повному обсязі спростовують висновки суду першої інстанції та підтверджують наявність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та такими, що потребують окремої оцінки судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Чернігівській області задовольнити повністю.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Матохнюк Д.Б.