Справа № 600/6137/21-а
Суддя: Анісімов Олег Валерійович
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/6137/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Анісімова О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

1.1. ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області (далі відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі відповідач -2) в якому просить:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 року включно із застуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 №294-ІХ;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області здійснити донарахування та виплату суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 79147,21 грн. з утриманням з цієї суми усіх передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 року включно, без застосування обмежень, встановлених ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 №294-ІХ.

1.2. Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 15.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

1.3. 17.12.2021 року до суду від відповідача -1 надійшов відзив на позов.

1.5. 11.01.2021 року до суду від відповідача -2 надійшов відзив на позов.

1.6. 19.01.2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника Державної судової адміністрації України про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Позивач

2.1. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідача-1, з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно він не отримав суддівської винагороди в розмірі, установленому Законом України від 02.06.2016 року №1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (далі - Закон №1402), у зв`язку із її обмеженням відповідно до Закону України від 13.04.2020 року №553-IX Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (далі - Закон №553).

2.2. Нормативно позиція позивача обґрунтована положеннями Конституції України, Закону №1402 та рішеннями Конституційного Суду України.

2.3. У зв`язку із наведеним позивач просить позов задовольнити у повному обсязі

Відповідач-1

2.4. Відповідно до наявного у справі відзиву на позовну заяву, відповідач-1 позову не визнає, обґрунтовує свою позиції тим, що в період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року виплата суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області ОСОБА_1 здійснювалась за правилами, визначеними статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, а прийняття Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року, №10-р/2020 не є підставою для нарахування та виплати позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів з 18.04.2020 по 27.08.2020 року, так як зазначене рішення не поширюється на правовідносини, які виникли до дня його ухвалення Конституційним Судом України.

2.5. Окрім цього, зазначає, що відповідач-1 як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не має правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 року, №294-ІХ (далі Закон №294). Виплата суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року у розмірі, який перевищував суму обмеження, без належного бюджетного призначення та відповідного кошторису не належать до повноважень відповідача та призведе до нецільового використання бюджетних коштів.

Відповідач-2

2.6. Згідно наявного у справі відзиву на позов, відповідач-2 позов не визнає, обґрунтовуючи відзив доводами подібними до тих, які у відзиві навів відповідач -1.

2.7. Окрім цього, у відзиві на позов відповідач-2 звернув увагу суду, що відповідно до статті 148 Закону №1402 ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь.

2.8. Отже, розпорядником коштів нижчого рівня для місцевих судів Чернівецької області є Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області.

2.9. Відповідно до частини 1 статті 48 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.

2.10. На 2020 рік для судів місцевих судів Чернівецької області за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» було передбачено 111299,9 тис. грн.

ІІІ. ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

3.1. Відповідно до Указу Президента України від 24.04.2012 року, №286/2012 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Путильського районного суду Чернівецької області (а.с.11-12).

3.2. Наказом в.о. голови Путильського районного суду Чернівецької області від 29.05.2012 року, №4-к «Про зарахування в штат Путильського районного суду Чернівецької області на посаду судді ОСОБА_1 », позивача зараховано до штату суду на посаду судді з 29.05.2012 року стоком на 5 років (а.с.13).

3.3. Указом Президента України від 07.09.2018 року, №271/2018 Про призначення суддів ОСОБА_1 призначено на посаду судді Путильського районного суду Чернівецької області (а.с.14-15).

3.4. Наказом в.о. голови Путильського районного суду Чернівецької області від 02.01.2020 року, №1-к «Про встановлення розмірів щомісячної процентної надбавки за вислугу років судді Путильського районного суду» позивачу встановлено з 01.01.2020 року щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу (а.с.16).

3.5. У матеріалах справи наявні розрахункові листки ОСОБА_1 щодо оплати його праці (розрахунок суддівської винагороди) за квітень-серпень 2020 року, в яких зазначено: квітень Допл. до окладу/пе 10 мзп 13237,33 (а.с.17); травень - Допл. до окладу/пе 10 мзп 22278,01» (а.с.18); червень - Допл. до окладу/пе 10 мзп 26685,10 (а.с.19); липень - Допл. до окладу/пе 10 мзп 19640,17» (а.с.20); серпень Допл. до окладу/пе 10 мзп 1737,40 (а.с.21).

ІV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Щодо правомірності обмеження

4.1. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини, і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

4.2. Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

4.3. У преамбулі Закону №1402 зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

4.4. Згідно частини першої статті 4 Закону №1402 судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

4.5. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів (частина друга статті 4).

4.6. Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

4.7. За частиною другою статті 135 Закону №1402 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 5 цієї статті Закону №1402 передбачено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу; а згідно частини 6 статті 135 Закону України суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

4.8. Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402 (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року

4.9. 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон №553, згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон № 294 доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 року): установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя).

4.10. Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року, №10-р/2020, визнано неконституційними положення частини першої і третьої статті 29 Закону №294; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Щодо нарахування та виплати коштів

4.11. Згідно частини 2 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року, №1404-VIII рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

4.12. Підпунктом 1 пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року, №2456-VI (далі Бюджетний кодекс) передбачено, що рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

4.13. На виконання наведених положень Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

4.14. Відповідно до пункту 24 Порядку, стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

4.15. Абзацом 2 пункту 25 Порядку визначено, що у разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

4.16. Згідно частини 2 статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

4.17. Пунктом 8 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу передбачено принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

4.18. Згідно статті 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник бюджетних коштів в тому числі: здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

4.19. Згідно частин 1,2 статті 23 Бюджетного кодексу визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному Бюджетним кодексом.

4.20. В Україні запроваджена і діє бюджетна програма КПКВ 0501150, метою якої є погашення заборгованості за виконавчими провадженнями на користь суддів та працівників апаратів судів, її завданням є - виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів.

4.21. Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень від 05.06.2012 року, №4901-VI (далі Закон №4901) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

4.22. Згідно частини 1 статті 148 Закону №1402 фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а пунктом 2 частини 3 цієї ж статті Закону №1402 передбачено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України здійснює Державна судова адміністрація України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України (частина 4 статті 148 Закону №1402).

4.23. Відповідно до частини 1 статті 48 Бюджетного кодексу розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, а згідно частини 4 цієї ж статті зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

4.24. Частиною 1 статті 51 Бюджетного кодексу керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

V. ПОЗИЦІЯ СУДУ

5.1. Надаючи оцінку цим правовідносинам, суд насамперед має визначити проблему, яка породила правовий конфлікт (яким є публічно-правовий спір) та ефективні, разом з цим справедливі, шляхи її усунення.

5.2. Сутністю цього спору є те, що позивач в період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року недоотримав суддівської винагороди, що зокрема слідує з розрахункових листів (а.с.17-21) та заяв по суті, у зв`язку із застосуванням до нього обмеження передбаченого статтею 29 Закону №294 (в редакції Закону №553).

5.3. Отже, у цій справі суд має встановити, чи підлягала суддівська винагорода обмеженню відповідно до статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553) і якщо ні, то в який спосіб захистити порушене право позивача.

5.4. Перед висвітленням цього питання, наведемо його нормативну передісторію та доктринальні положення, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

5.5. Так, з 30.09.2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (далі - Закон № 1401).

5.5. Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої наведено в пункті 4.2 цього рішення. У контексті спірних правовідносин потрібно наголосити, що Конституція України у редакції Закону №1401 вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

5.6. З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

5.7. Отже, аналізуючи наведене, слід прийти до висновку, що Закон №1402 є спеціальним для правовідносин щодо врегулювання розміру суддівської винагороди, і з врахуванням доктринальних правил подолання змістових колізій, збігу темпоральної та змістовної колізій, збігу ієрархічної та змістовної колізій пріоритет зазвичай віддається спеціальній нормі.

5.8. Наведене правозастосування суду відповідає висновку щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року, справа №340/1916/20 (адміністративне провадження №К/9901/369/21), згідно якого: Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій). Додамо також, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України) (пункт 53).

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України (пункт 54).

5.9. Відповідно до наявних у справі відзивів на позовну заяву (а.с.26-30, 33-36), Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області обмежило виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року відповідно до статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553), зміст якої наведений в пункті 4.9 цього рішення.

5.10. З даного приводу суд вважає за необхідним навести наступний висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року, справа №340/1916/20 (адміністративне провадження №К/9901/369/21), а саме:

56. Щодо Закону №553-ІХ (яким внесено зміни до Закону №294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), на який покликається відповідач у спірному Наказі (який позивач, водночас, трактує як правову підставу для обмеження виплати йому суддівської винагороди), то у вимірі наведених вище міркувань та правового регулювання спірних відносин колегія суддів зазначає, що цей Закон, позаяк він не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону №1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом №553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

57. Нормотворчі колізії є непоодиноким явищем всередині системи права, тому якщо усе ж склалася ситуація із суперечливим правовим регулюванням, як-от як у цій справі, її вирішення, на думку колегії суддів, має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу у застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили.

58. У цьому зв`язку колегія суддів, у доповнення до написаного вище, вважає за потрібне зазначити, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). Ще раз підкреслюємо, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож спеціальність Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її продовженням, у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

59. Зауважимо також, що Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

5.11. Аналізуючи наведене у своїй сукупності, слід прийти до висновку, що Закон №294 (в редакції Закону №553) не може змінювати правове врегулювання виплати суддівської винагороди, яке визначене Законом №1402, оскільки не є спеціальний законом в царині цих правовідносин.

Водночас суд звертає увагу на те, що зміни до Закону №1402 в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у досліджуваний період (з травня по серпень 2020 року) не вносились, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма мінімальними заробітними платами) не було.

5.12. Подібні юридичні позиції були сформовані Конституційним Судом України у рішеннях від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), які суд враховує у цій справі.

5.13. Таким чином, узагальнюючи викладене, слід прийти до висновку, що обмеження виплати позивачу, починаючи з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять мінімальних заробітних плат) на підставі статті 29 Закону № 294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди) було неправомірним, на що також у своїй постанові від 03.03.2021 року, справа №340/1916/20 (адміністративне провадження №К/9901/369/21) звертав увагу Верховний Суд.

5.14. У відзивах на позовну заяву відповідачі визначили, що обмеження здійснювалось відповідно до статті 29 Закону №294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди), а отже відповідач-1 діяв протиправно, внаслідок чого було порушено права ОСОБА_1 на отримання суддівської винагороди у розмірі визначеному Законом №1402.

5.15. Оцінюючи обґрунтування позиції відповідачів по справі, згідно якої Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених статтею 29 Закону №294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди), а також тим, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року, №10-р/2020 не є підставою для нарахування та виплати позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, так як зазначене рішення не поширюється на правовідносини, які виникли до дня його ухвалення Конституційним Судом України, суд звертає увагу, що неправомірним у цій справі стало саме те, що відповідач при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди керувався не спеціальним Законом №1402, а Законом №294, який за правилами подолання колізій в законодавстві не підлягав застосуванню у цих правовідносинах, про що йшлося вище.

Наявність рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року, №10-р/2020 не вплинуло у даному разі на право позивача на отримання суддівської винагороди в період з 18.07.2020 року по 27.08.2020 року відповідно до Закону №1402. Це рішення Конституційного Суду України постфактум констатувало неконституційність застосованих до позивача норм щодо обмеження суддівської винагороди, однак його відсутність не спростовувало викладене вище правозастосування щодо виплати суддівської винагороди.

5.16. Отже, відповідач-1 зобов`язаний був при визначенні розміру суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року діяти відповідно до Закону №1402, а не статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553), не залежно від наявності рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року, №10-р/2020.

5.17. Водночас суд звертає увагу, що в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач послався на рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року, №10-р/2020, якого не існувало на момент обмеження їй суддівської винагороди. Однак в силу дії принципу Jura novit curia (суд знає закон) незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію правовідносин та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Наведене правозастосування відповідає висновкам щодо застосування права, які наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року, справа №917/1739/17, від 26.06.2019 року справа №587/430/16-ц, від 12.06.2019 року справа №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 року, справа №487/10132/14-ц, від 04.09.2019 року, справа №265/6582/16-ц.

Щодо нарахування та виплати коштів

5.18. У відзивах на позов, відповідачі визнали, що обмеження суддівської винагороди ОСОБА_1 здійснювалось відповідно до статті 29 Закону №294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди). Окрім цього, як встановлено в пункті 3.5. цього рішення, в розрахункових листках суддівської винагороди ОСОБА_1 наявна інформація щодо мінусування сум суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року, що пов`язане з встановленням обмеження Законом №553 (наведене слідує з напису 10 мзп та знаку - після нього перед числом).

Водночас суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 4 статті 148 Закону №1402 функції розпорядника бюджетних коштів щодо Путильського районного суду Чернівецької області здійснює Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, а отже воно зобов`язане здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 .

5.19. Відповідач-1, будучи розпорядником коштів нижчого рівня, відповідно до положень частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу зобов`язаний був здійснювати фактичні видатки на виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 відповідно до положень Закону №1402, в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, як то передбачає стаття 48 Бюджетного кодексу.

5.20. Судом проаналізовано зміст додатків до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (із врахуванням внесених змін), внаслідок чого встановлено, що розмір витрат на оплату праці в Путильському районному суді Чернівецької області, як по загальному, так і по спеціальному фондах, у зв`язку із прийняттям Закону №553, не зменшувався. Доказів затвердження нового кошторису по установі, якими зменшено розмір оплати праці, відповідач суду не надав.

5.21. У даному разі мало місце не недофінансування установи у зв`язку з веденням обмеження щодо розміру суддівської винагороди, а дії відповідача, спрямовані на такі обмеження на виконання положень статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553).

Водночас суд звертає увагу, що в межах затверджених кошторисів на 2020 рік, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області оплачувало відпускні та надавало допомогу на оздоровлення суддям у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року (що є загальновідомим фактом, визнається відповідачем у відзиві та видно з розрахункових листів), розмір яких перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати.

5.22. Отже, саме відповідач-1 порушив право позивача на отримання у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року належного розміру суддівської винагороди, відповідно до Закону №1402, а тому він зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 недоотриманні суми суддівської винагороди, які протиправно було не виплачені йому на підставі статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553).

5.23. У відзиві на позов, відповідач-1 зазначив, що … розрахункові листки у повному обсязі містять інформацію про розмір нарахованої Позивачу суддівської винагороди, в тому числі з урахуванням застосованих обмежень щодо суддівської винагороди згідно ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (а.с.30 зворотній бік, останній абзац).

5.24. Судом досліджено зміст розрахункових листків (а.с.17-21), внаслідок чого встановлено, що ОСОБА_2 нараховано, однак недоплачено суддівської винагороди у зв`язку з обмеженням на підставі статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553) у квітні 2020 року 13237,33 грн (а.с.17), у травень 2020 року 22278,01 грн (а.с.18), у червні 2020 року 26685,10 грн, (а.с.19), у липні 2020 року 19640,17 грн (а.с.20), у серпні 2020 року 1737,40 грн (а.с.21). Загальний розмір заборгованості складає 83578,01 грн.

Водночас суд звертає увагу, що в прохальній частині позову позивач самостійно визначив розмір заборгованості у сумі 79147,21 грн, що є невірним.

5.25. У цій справі позивач обрав спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача-1 здійснити донарахування та виплатити суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, відповідно до Закону №1402 в розмірі 79147,21 грн.

Суд погоджується з таким способом захисту порушеного права, оскільки нараховані однак не виплачені суми суддівської винагороди ОСОБА_1 у 2020 році, незареєстровані як заборгованість з виплати суддівської винагороди суддям загальних місцевих судів Чернівецької області, а отже не перейшли на наступний бюджетний рік, що обумовлює їх повторне нарахування та виплату.

5.26. Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

5.27. Згідно із частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а відповідно до пунктів 3,6 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

5.28. З урахуванням наведеного, з метою забезпечення ефективного судового захисту порушеного права, та унеможливлення породження нових публічно-правових спорів у цих правовідносинах між тими самими сторонами, з тих самих підстав та того самого предмету, суд вважає за необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача -1 нарахувати та виплатити на користь позивача суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, відповідно до Закону №1402, яка обмежувалась на підставі статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553), в розмірі 83578,01 грн.

5.29. При цьому суд звертає увагу, що виплата цих коштів має відбутись відповідно до процедури визначеної законами України, яка унеможливлює блокування діяльності суду.

5.30. Зокрема, виходячи з аналізу норм чинного законодавства України, а саме Бюджетного кодексу, Порядку та Закону №4901, якщо виконання рішення суду неможливе через відсутність бюджетних призначень чи асигнувань на цю мету, а здійснення виплати нарахованих грошових коштів за рішенням суду можливе лише шляхом списання (стягнення) коштів з рахунків державного органу - боржника, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень, таке списання коштів здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

5.31. Беручи до уваги ту обставину, що позивачем у даній справі є діючий суддя, і у разі відсутності у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області відповідних бюджетних призначень, Державна казначейська служба України повинна здійснити списання за рахунок коштів передбачених бюджетною програмою КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів" на підставі Закону №4901 та відповідно до Порядку.

Однак процедурі стягнення коштів, має передувати їх нарахування в поточному бюджетному році, оскільки минулий бюджетний рік закритий без реєстрації заборгованості з виплати суддівської винагороди суддям загальних місцевих судів Чернівецької області.

Водночас суд звертає увагу, що Державна судова адміністрація України та Державна казначейська служба України є установами, які можуть бути залучені до процесу виконання цього рішення в силу природи бюджетного законодавства.

5.32. Наведене правозастосування суду, відповідає висновку щодо застосування права, який наведений у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року, справа №822/743/16 (адміністративне провадження №К/9901/11040/18).

5.31. Отже, підсумовуючи наведене, слід прийти до висновку, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, є належним відповідачем у цій справі, оскільки саме ним порушено право позивача на належну суддівську винагороду, внаслідок помилкового застосування Закону №553, а тому саме воно зобов`язане нарахувати та виплати кошти ОСОБА_1

VІ. ВИСНОВКИ СУДУ

6.1. Верховний Суд Держави Ізраїлю під головуванням А. Барак, вирішуючи фундаментальний спір пов`язаний з протидією терористичним організаціям, в своєму рішенні зазначив Ми не ізольовані в башті зі слонової кістки. Ми живемо життям цієї країни.

Так само суд України, живе життям країни і усвідомлює небезпеку, яку становить пандемія гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та розуміє і відчуває наслідки пандемії для економіки держави.

6.2. Право на суддівську винагороду належить до прав людини другого покоління (соціальні, економічні та культурні права) та може бути обмеженим, відповідно до правової процедури та за належною аргументацією підстав такого обмеження і механізмів їх компенсації.

6.3. У цій справі судом встановлено, що обмеження суддівської винагороди відбулось не у правовий спосіб, без відповідної аргументації та визначених механізмів компенсації такого обмеження. До спеціального закону, який врегульовує питання виплати суддівської винагороди, будь-яких змін не вносилось, натомість врегулювання здійснювалось бюджетним законодавством, що є не правильним.

6.4. Водночас суд звертає увагу на те, що суддівська винагорода є складовою незалежності суду, про що неодноразово наголошували міжнародні інституції та Конституційний Суд України (рішення Конституційного Суд України від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016, від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі № 1-2/2013, від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15), пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001)), а тому її обмеження має відбуватись в зрозумілій та легітимній формі.

6.5. У цій справі суд захищає не тільки право ОСОБА_1 на суддівську винагороду, а й верховенство права, оскільки будь-яке свавільне обмеження прав людини, не у спосіб визначений правом, підриває його засади, що є неприпустимим в цивілізованому суспільстві.

6.6. За таких обставин, аналізуючи матеріали адміністративної справи у своїй сукупності, суд вважає, що зазначений позов підлягає задоволенню повністю, виходячи із обставин, які викладені в мотивувальній частині цього рішення.

6.7. Окрім цього, згідно пункту 2 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

У зв`язку з цим це рішення в частині присудження виплати суддівської винагороди, в межах суми стягнення за один місяць, підлягає до негайного виконання.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

7.1. Оскільки у цій справі ОСОБА_1 не сплачував судовий збір, внаслідок звільнення від його сплати, а також враховуючи, що ним не надано суду доказів понесення інших витрат, суд не стягує, не присуджує на його користь судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-77, 90, 241-246, 250 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити повністю.

2 Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 року включно із застуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 №294-ІХ.

3. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області здійснити донарахування та виплату суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 83578,01 грн з утриманням з цієї суми усіх передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 року включно, без застосування обмежень, встановлених ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 №294-ІХ.

4. Рішення суду в частині присудження виплати суддівської винагороди, в межах суми стягнення за один місяць, допустити до негайного виконання.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області (вул. Хотинська, 3, м.Чернівці, 58007 _

Відповідач -2 Державна судова адміністрація України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601 )

Суддя О.В. Анісімов