Справа № 640/9170/20
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9170/20 Головуючий у І інстанції - Федорчук А.Б.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства закордонних справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства закордонних справ України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Міністерства закордонних справ України з невиплати Позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до невикористаних частин щорічних відпусток за 2017, 2018, 2019 та 2020 року;

- зобов`язати Міністерство закордонних справ України нарахувати і виплатити Позивачу у повному обсязі грошову допомогу до невикористаних частин щорічних відпусток за 2017, 2018, 2019 та 2020 року у розмірі 66 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав, що відповідно до норми чинного законодавства, він має право на щорічну оплачувану відпустку з виплатою грошової допомоги, проте Відповідачем безпідставно не вчинено дій стосовно виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до невикористаних частин щорічних відпусток за 2017, 2018, 2019 та 2020 року. При цьому, згідно роз`яснення Міністерства соціальної політики України навіть при наданні частини основної щорічної відпустки працівник має право на отримання грошової допомоги.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Міністерства закордонних справ України, викладену у листі від 25 березня 2020 року № 201/19-091-850 щодо невиплати грошової допомоги за 2018 та 2019 роки.

Зобов`язано Міністерство закордонних справ України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 у повному обсязі грошову допомогу до невикористаних частин щорічних відпусток за 2018 та 2019 роки.

В іншій частині адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Міністерство закордонних справ України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги в частині щодо нарахування та виплати грошової допомоги за 2019 рік залишити без розгляду, у задоволенні інших позовних вимог відмовити повністю. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В апеляційній скарзі Міністерство закордонних справ України посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована також тим, що така допомога надається лише у разі надання працівнику виключно щорічної основної відпустки та на підставі заяви працівника як свідчення його волевиявлення. Водночас, жодних заяв про отримання грошової допомоги у 2017-2019 роках Позивач до Міністерства закордонних справ України не подавав, відтак у останнього були відсутні правові підстави для здійснення виплат.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Міністерства закордонних справ України, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки Відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу Міністерства закордонних справ України від 24 жовтня 2016 року № 2207-ос Позивача переведено з 27 жовтня 2016 року з посади радника відділу країн Близького Сходу Департаменту країн Близького Сходу та Африки МЗС на посаду першого секретаря Постійного представництва України при Раді Європи на час довготермінового відрядження.

Даним наказом також встановлено Позивачу посадовий оклад у національній валюті в розмірі 4 308,00 грн. на місяць та надбавки за дипломатичний ранг радника другого класу та за вислугу років на державній службі (стаж державної служби станом на 01 жовтня 2016 року становить 15 років 10 місяців) та норму компенсаційних виплат в іноземній валюті у розмірі 2 765,00 євро на місяць.

Відповідно до наказу Міністерства закордонних справ України від 18 грудня 2019 року № 2705-ос ОСОБА_1 , першого секретаря Постійного представництва України при Раді Європи відкликано в Україну 31 січня 2020 року у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження.

Згідно наказу Міністерства закордонних справ України від 15 лютого 2020 року № 181-ос Позивачу надано невикористані частини щорічних відпусток за відпрацьований у Постійному представництві період з 20 січня 2018 року по 30 січня 2020 року на 91 календарний день з 01 лютого 2020 року по 04 травня 2020 року (31 січня 2020 року - 1 календарний день в дорозі).

13 березня 2020 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою щодо виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до невикористаних частин щорічних відпусток за 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, тобто роки перебування у довготерміновому відрядженні.

Листом від 25 березня 2020 року № 201/19-091-850 Відповідачем повідомлено Позивача, що чинне законодавство України містить спеціальну норму щодо специфічних умов оплати праці працівників дипломатичної служби, направлених у довготермінове відрядження, які отримують виключно заробітну плату та компенсаційні виплати. Відповідно, правові підстави для здійснення інших виплат працівникам дипломатичної служби, направленим у довготермінове відрядження, крім передбачених спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про дипломатичну службу», відсутні.

Вважаючи дії Відповідача, які полягають у відмові в нарахуванні та виплаті Позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до невикористаних частин щорічних відпусток протиправними, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що Позивачу надана частина щорічної основної відпустки, починаючи з 2018 року, відповідно підстави для виплати йому грошової допомоги за 2017 рік судом першої інстанції не вбачається, адже матеріали справи не містять доказів надання ОСОБА_1 частини щорічної основної відпустки саме за 2017 рік.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 07 грудня 2017 року №23966/0/2-17/28 у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки, незалежно від кількості днів.

На підставі заяв Позивача від 11 квітня 2018, від 15 травня 2018 року, від 04 липня 2018 року, від 15 серпня 2018 року ним використано 15 календарних днів щорічної основної відпустки за 2018 рік при законодавчо передбаченій тривалості такої відпустки у 30 календарних днів.

Також, згідно заяв від 26 лютого 2019 року, від 16 квітня 2019 року, від 19 липня 2019 року ОСОБА_1 використав 19 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік при законодавчо передбаченій тривалості такої відпустки у 30 календарних днів.

Наведені обставини свідчать про наявність у Позивача невикористаних частин саме щорічної основної відпустки за 2018 та 2019 роки, виключно при наданні якої законодавством передбачена можливість виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення адміністративного позову в частині визнання протиправною відмови Міністерства закордонних справ України, викладеної у листі від 25 березня 2020 року № 201/19-091-850 щодо виплати грошової допомоги за 2018 та 2019 роки.

В матеріалах справи наявна копія наказу Міністерства закордонних справ України від 04 листопада 2020 року № 936-вп про надання ОСОБА_1 9 календарних днів щорічної основної відпустки з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Наведене свідчить, що Позивачем реалізовано у 2020 році право на отримання грошової допомоги при наданні щорічної основної відпустки, відтак підстави для задоволення адміністративного позову щодо зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити грошову допомогу за 2020 рік відсутні.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, враховуючи наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Частиною першою ст. 1 Закону № 889-VIII визначено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Правові засади та порядок організації дипломатичної служби як складової частини державної служби, а також особливості її проходження та правового статусу посадових осіб дипломатичної служби визначено Законом України «Про дипломатичну службу» від 07 червня 2018 року № 2449-VIII (далі Закон № 2449-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2449-VIII дипломатична служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності посадових осіб дипломатичної служби, пов`язаній з реалізацією зовнішньої політики України, захистом національних інтересів України у сфері міжнародних відносин, а також прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном.

Згідно зі ст. 2 Закону № 2449-VIII дипломатична посада - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця органу дипломатичної служби з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками з виконання дипломатичних або консульських функцій;

- дипломатичний службовець - громадянин України, який займає дипломатичну посаду в органі дипломатичної служби, одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням дипломатичних або консульських функцій, а також дотримується принципів дипломатичної служби;

- довготермінове відрядження - проходження дипломатичної служби посадовими особами дипломатичної служби на відповідних посадах у закордонних дипломатичних установах України у строки, передбачені цим Законом, з метою виконання дипломатичних або консульських функцій чи адміністративно-технічного забезпечення діяльності закордонних дипломатичних установ України, а також робота на посадах із виконання функцій з обслуговування в закордонних дипломатичних установах України;

- компенсаційні виплати - грошові кошти в іноземній валюті, що виплачуються працівникам дипломатичної служби за рахунок коштів державного бюджету з метою компенсування витрат, пов`язаних із перебуванням у довготерміновому відрядженні.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 17 Закону № 2449-VIII в органах дипломатичної служби здійснюється ротація посадових осіб дипломатичної служби.

Посадові особи дипломатичної служби підлягають ротації і направляються у довготермінове відрядження з урахуванням рівня їхньої професійної компетентності, службової необхідності.

Участь посадових осіб дипломатичної служби у ротації є обов`язковою умовою проходження ними дипломатичної служби.

Порядок ротації посадових осіб дипломатичної служби визначається Міністерством закордонних справ України.

Основні організаційні засади та процедуру здійснення ротації посадових осіб дипломатичної служби (далі - посадові особи) в органах дипломатичної служби визначено Порядком ротації посадових осіб дипломатичної служби в органах дипломатичної служби, затвердженим Наказом Міністерства закордонних справ України від 18 жовтня 2018 року № 427, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2018 року за № 1274/32726 (далі - Порядок № 427).

Згідно з п. 3 розділу ІV Порядку № 427 після закінчення довготермінового відрядження посадовим особам надається невикористана щорічна відпустка за відпрацьований у закордонних дипломатичних установах України період.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону № 2449-VIII посадовим особам дипломатичної служби надаються відпустки відповідно до Закону України «Про державну службу».

Положеннями статті 3 Закону № 2449-VIII визначено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом на дипломатичну службу посадових осіб дипломатичної служби, її проходженням, припиненням, а також оплатою праці, соціально-побутовим забезпеченням, заохоченнями і соціальними гарантіями, робочим часом і часом відпочинку, відпустками, відповідальністю посадових осіб дипломатичної служби, регулюються цим Законом, Законом України «Про державну службу» та іншими актами законодавства України.

Дія норм законодавства про державну службу та про працю поширюється на посадових осіб дипломатичної служби у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 31 Закону № 2449-VIII умови оплати праці посадових осіб дипломатичної служби встановлюються відповідно до цього Закону, Закону України «Про державну службу» та інших актів законодавства України.

Таким чином спеціальним законодавством передбачена необхідність врегулювання відносин Законом України «Про державну службу» та законодавством про працю в тій частині, що не врегульована Законом України «Про дипломатичну службу».

Статтею 57 Закону № 889-VIII визначено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Як зазанчено в листі Міністерства соціальної політики України від 07 грудня 2017 року № 23966/0/2-17/28, законодавством не передбачено обмежень щодо кількості днів щорічної основної відпустки для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Статтею 59 Закону передбачено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Так, згідно зі статтею 12 Закону України «Про відпустки» щорічну основну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна, безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. При цьому ця частина відпустки не обов`язково повинна бути першою її частиною.

Отже, у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки, незалежно від кількості днів такої відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № П/811/1858/16.

Таким чином, висновки Відповідача, що нормами спеціального законодавства не передбачена виплата грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, є помилковими та суперечать висловленій Верховним Судом правовій позиції.

Щодо виплати Позивачу грошової допомоги за 2018 рік, колегією суддів встановлено наступне.

На підставі заяв Позивача від 11 квітня 2018, від 15 травня 2018 року, від 04 липня 2018 року, від 15 серпня 2018 року ним використано 15 календарних днів щорічної основної відпустки за 2018 рік при законодавчо передбаченій тривалості такої відпустки у 30 календарних днів.

Також, згідно заяв від 26 лютого 2019 року, від 16 квітня 2019 року, від 19 липня 2019 року Позивач використав 19 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік при законодавчо передбаченій тривалості такої відпустки у 30 календарних днів.

Наведені обставини свідчать про наявність у Позивача невикористаних частин саме щорічної основної відпустки за 2018 та 2019 роки, виключно при наданні якої законодавством передбачена можливість виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до Порядку ротації посадових осіб дипломатичної служби в органах дипломатичної служби, затвердженого Наказом Міністерства закордонних справ України від 18 жовтня 2018 року № 427 і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2018 р. за №1274/32726, зокрема ч. 3 розділу IV. Закінчення довготермінового відрядження після закінчення довготермінового відрядження посадовим особам надається невикористана щорічна відпустка за відпрацьований у закордонних дипломатичних установах України період.

Відповідно до ст. 18. Закону України «Про дипломатичну службу» строк довготермінового відрядження працівників дипломатичної служби, як правило, становить до чотирьох років у державах з нормальними кліматичними умовами та стабільною безпековою ситуацією і до трьох років - у державах з важкими кліматичними умовами або складною безпековою ситуацією.

Положеннями Порядку № 427 та Закону № 2449-VIII передбачено, що після повернення із закордонного відрядження працівникам дипломатичної служби надається відпустка за усі роки перебування у відрядженні за наявності підстав.

Відповідно до наказу Міністерства закордонних справ України «Про надання щорічної відпустки А.Т. Оганову» від 15 лютого 2020 року № 181-ос Позивачу надано невикористані частини щорічних відпусток за відпрацьований у Постійному представництві період з 20 січня 2018 року по 30 січня 2020 року на 91 календарний день з 01 лютого 2020 року по 04 травня 2020 року (31 січня 2020 року - 1 календарний день в дорозі).

На підставі вказаного наказу Позивач звернувся до Відповідача із заявою від 13 березня 2020 року щодо виплати йому грошової допомоги за 2018-2020 роки.

За таких обставин, суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки матеріали справи містять документальні докази надання Позивачу частин щорічної основної відпустки за 2018-2019 роки на підставі наказу Відповідача від 15 лютого 2020 року № 181-ос, а також в матеріалах справи наявна заява Позивача про надання йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати за вказані роки, відмова Відповідача, викладена у листі від 25 березня 2020 року № 201/19-091-850 щодо виплати Позивачу грошової допомоги за 2018 та 2019 роки є протиправною, з чим погоджується колегія суддів.

Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при задоволенні позовних вимог Позивача в частині виплати грошової допомоги за 2019 рік у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року було залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача з невиплати позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до невикористаних частин щорічних відпусток за 2017, 2018, 2019 роки та стягнення грошової допомоги на оздоровлення за 2017-2019 роки.

Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року, зокрема ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року - скасовано, а справу № 640/9170/20 направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Таким чином, питання дотримання процесуальних норм в частині строку звернення до адміністративного суду вже було вирішено остаточно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Міністерства закордонних справ України, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в оскаржуваній частині не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у вказаній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства закордонних справ України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко