Справа № 600/5806/21-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/5806/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 8 рішення 10 сесії Чернівецької міської ради VIII скликання від 07.10.2021 за №513;

- зобов`язати Чернівецьку міську раду затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , інвалідність І групи з дитинства) безоплатно у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034) для індивідуального садівництва (код 01.05);

- стягнути з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 сто тисяч гривень у відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Чернівецької міської ради від 07.10.2021 № 513 позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , навпроти будівлі № 47, площею 0,1200 га, безоплатно у власність, для індивідуального садівництва (код 01.05), у зв`язку із невідповідністю містобудівній документації, невірно вказаним існуючим станом земельних угідь.

Позивач вважає, що така підстава для відмови суперечать нормам земельного законодавства та нормам Конституції України, у зв`язку з чим звернулась до суду.

До суду надійшов відзив Чернівецької міської ради, відповідно до якого відповідач зазначив, що рішення Чернівецької міської ради від 07.10.2021 № 513 прийнято на підставі в межах повноважень та у спосіб що передбачені Законом, тому правові підстави для його скасування відсутні.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Позивач є особою з інвалідністю з дитинства І групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 23.04.2007 (а.с. 24).

Згідно рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 у справі № 824/100/20-а, яке набрало законної сили, 25.02.2019 позивач звернувся із заявою до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради про надання дозволу на складання проекту відведення щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , навпроти будівлі № 47, орієнтовною площею 0,12 га для індивідуального садівництва.

Пунктом 53 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 № 1946 відмовлено позивачу, як інваліду 1 групи, у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , навпроти будівель №47, орієнтовною площею 0,12 га, для індивідуального садівництва у зв`язку із підготовленим актом вибору земельної ділянки для продажу на аукціоні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням органу місцевого самоврядування, позивач звернулася до суду.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 у справі № 824/100/20-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2020, визнано протиправним та скасовано пункт 53 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 № 1946 та зобов`язано Чернівецьку міську раду надати ОСОБА_1 , як інваліду з дитинства І групи, дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1200 га, для індивідуального садівництва. Стягнуто на користь позивача 10000,00 грн у відшкодування моральної шкоди (а.с. 25-33).

На виконання рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 у справі № 824/100/20-а, 30.06.2021 рішенням Чернівецької міської ради № 324 надано дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , навпроти будівлі № 47, орієнтовною площею 0,1200 га, безоплатно у власність для індивідуального садівництва (код 01.05) (а. с. 34).

На замовлення позивача, ФОП ОСОБА_2 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва (код 01.05) за адресою АДРЕСА_1 , навпроти будівлі № 47, орієнтовною площею 0,1200 га (а. с. 35-50).

За наслідками виготовленого проекту землеустрою, 02.08.2021 земельна ділянка за кадастровим номером :35:004:0034 внесена в базу даних містобудівного та земельного кадастру Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради (а.с. 45).

19.08.2021 позивач звернулася до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради з заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення (зміни цільового призначення) земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , напроти будівлі № 47 кадастровий номер :35:004:0034 для індивідуального садівництва (код 01.05) (а.с. 56).

Пункт 8 рішення 10 сесії Чернівецької міської ради VIII скликання від 07.10.2021 № 513 відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , навпроти будівлі № 47, площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034), для індивідуального садівництва (код 01.05), у зв`язку з невідповідністю містобудівній документації (озеленені території (Л-1)), невірно вказаним існуючим станом земельних угідь (багаторічні насадження) (а.с. 53).

Вважаючи відмову протиправною, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 14 Конституції України та ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України (в редакції на час розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом "в" ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (ч. 12 ст. 123 Земельного кодексу України).

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Таким чином, до повноважень відповідача належить розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передача таких земельних ділянок у власність або користування у порядку, передбачених ст. ст. 118, 123 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 9, 10 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Приписами ст. 50 Закону України "Про землеустрій" (в редакції чинній на час розроблення проекту землеустрою) визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються у разі формування нових земельних ділянок із земель державної, комунальної власності (крім випадків формування земельних ділянок за іншою документацією із землеустрою) та у разі зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, визначених законом.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає: а) пояснювальну записку; б) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); в) розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); г) розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) кадастровий план земельної ділянки.

У разі формування земельної ділянки чи зміни цільового призначення земельної ділянки для потреб, пов`язаних із забудовою, до проекту додається витяг із відповідної містобудівної документації із зазначенням функціональної зони території, в межах якої розташована земельна ділянка, та обмежень у використанні території для містобудівних потреб. Ці вимоги не поширюються на випадки, якщо відповідно до закону передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб може здійснюватися за відсутності зазначеної містобудівної документації.

При цьому, ч. 7, 8 ст. 186 Земельного кодексу України (в редакції чинній на дату звернення позивача до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки 25.02.2019) визначено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб`єкти, визначені цією статтею, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Строк дії таких висновків є необмеженим.

Підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Відповідно до ч.ч.9, 10 ст.186 Земельного кодексу України Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб`єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, визначеного Законом України "Про землеустрій"; надання погодження документації із землеустрою будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами чи організаціями, погодження яких не передбачено цією статтею; проведення будь-яких обстежень, експертиз чи робіт. Кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інший суб`єкт, визначений цією статтею, розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження такої документації іншими органами.

Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження.

Таким чином, ст. 186 Земельного кодексу України передбачено два альтернативні варіанти рішень у формі рішення, які можуть бути прийняті відповідним органом, за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки: про затвердження цього проекту або про відмову в його затвердженні.

Розглядом справи по суті встановлено, що на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 у справі № 824/100/20-а, яке набрало законної сили 28.05.2020, рішенням Чернівецької міської ради від 30.06.2021№ 324 надано дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , навпроти будівлі № 47, орієнтовною площею 0,1200 га, безоплатно у власність для індивідуального садівництва (код 01.05) (а. с. 34).

В свою чергу, Законом України від 28.04.2021 № 1423-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", який набув чинності 27.05.2021 в ст. 186 Земельного кодексу України внесені суттєві зміни.

Так, вказаним Законом ст. 186 Земельного кодексу України «Погодження і затвердження документації із землеустрою» викладено в новій редакції, відповідно до якої підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації (ч. 8 ст. 186 Земельного кодексу України).

Цим же Законом статтю 186-1 «Повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів щодо відведення земельних ділянок» Земельного кодексу України виключено.

Суть вказаних змін у зменшенні бюрократичних процедур під час отримання земельної ділянки у власність в порядку її безоплатної приватизації. Натомість, особа яка розробляє проект землеустрою несе підвищений ризик щодо відмови у його затвердженні, у разі невідповідності цього проекту землеустрою вимогам законодавства та містобудівній документації.

Також необхідно зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» від 17.06.2020 № 711-IX, (набрав чинності 24.07.2021) внесено змiни до Закону України «Про регулювання i забудову територій», згідно якого встановлення/зміна видів цільового призначення земельних ділянок повинно здійснюватися в межах відповідного виду функціонального призначення території згідно з класифікатором, який затверджується Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що оскаржуваним пунктом 8 рішення 10 сесії Чернівецької міської ради VIII скликання від 07.10.2021 № 513 відмовлено позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47, площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034), для індивідуального садівництва (код 01.05), у зв`язку з невідповідністю містобудівній документації (озеленені території (Л-1)), невірно вказаним існуючим станом земельних угідь (багаторічні насадження) (підстава: ст. 186 Земельного кодексу України, ст. ст. 11, 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр») (а.с. 53).

Враховуючи наведене, оцінюючи підстави відмови позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно- правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Згідно з рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09.02.1999 № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний суд України в рішенні від 29.06.2010 № 17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

В контексті вищенаведеного необхідно зазначити, що правовідносини з приводу розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та отримання її у власність виникли з 25.02.2019, коли позивачем було подано відповідну заяву до відповідача про надання дозволу на складання проекту відведення щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки та продовжилися на підставі рішення суду від 10.03.2020 у справі № 824/100/20-а, яке набрало законної сили 28.05.2020, з урахуванням якого, рішенням № 324 від 30.06.2021 відповідач надав дозвіл на складання проекту землеустрою.

Наведена обставина слугувала розробленню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва (код 01.05) за адресою м. Чернівці, вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47, орієнтовною площею 0,1200 га та зверненню позивача із заявою до відповідача про затвердження вказаного проекту землеустрою, за наслідками розгляду яких відповідач прийняв оскаржуване рішення.

Враховуючи вищевказані фактичні обставини, суд приходить до переконання, що до правовідносин щодо розроблення та затвердження проекту землеустрою необхідно застосовувати положення Земельного кодексу України, що були чинні на момент виникнення таких правовідносин.

З огляду на наведене, суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в т.ч. для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

На виконання вимог ст. 118 ЗК України, з урахуванням рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 у справі № 824/100/20-а та рішення Чернівецької міської ради від 30.06.2021 № 324 про надання дозволу на складання проекту землеустрою, позивач звернулася до сертифікованого суб`єкта господарювання ОСОБА_2 із заявою щодо виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

На виконання замовлення позивача, сертифікованим інженером-землевпорядником було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

За наслідками виготовленого проекту землеустрою, 02.08.2021 земельна ділянка за кадастровим номером :35:004:0034 внесена в базу даних містобудівного та земельного кадастру Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради.

Крім того, з матеріалів справи видно, що земельна ділянка за кадастровим номером :35:004:0034, яка знаходиться за адресою по вул. Південно-Кільцевій, навпроти будівлі № 47, зареєстрована 17.08.2021 державним реєстратором Відділу у м. Тернополі Міськрайонного управління у Тернопільському районі та м. Тернополі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

Вказане свідчить про те, що вказана ділянка є сформованою та зареєстрованою у відповідності до вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Частиною 4 ст. 9 цього Закону встановлено, що державний кадастровий реєстратор зокрема: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема, особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа (ч. 4 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Частиною 5 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Отже, наведена норма Закону України «Про Державний земельний кадастр» містить вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації земельної ділянки.

На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер (ч. 8, 9 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Беручи до уваги наведене, на думку суду, реєстрація державним кадастровим реєстратором спірної земельної ділянки з присвоєнням їй кадастрового номера на підставі поданого проекту землеустрою відповідно до ст. ст. 9, 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» свідчить про відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації.

Стосовно відмови у затвердженні проекту землеустрою у зв`язку із невідповідністю містобудівній документації (озеленені території Л-1), суд зазначає наступне.

З матеріалів справи видно, що 25.02.2019 позивач звернулася до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою, в якій просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель запасу міста.

Разом із заявою, як додатки, позивачем було подано: викопіювання з кадастрової карти з бажаним місцем розташування земельної ділянки та викопіювання з Генерального плану м. Чернівців.

Дослідженням Висновку управління містобудування та архітектури Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради щодо відповідності місця розташування земельної ділянки містобудівній документації встановлено, що розглянувши пропозицію управління земельних ресурсів Департаменту щодо передачі ОСОБА_1 земельної ділянки на вул. Південно-Кільцевій, навпроти будівлі №47, площею 0,12 га для індивідуального садівництва, управлінням містобудування та архітектури Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради зроблено висновок, що згідно Генеральним планом м. Чернівці та ст. 88 ЗК України земельна ділянка відноситься до території озеленених (Л-1), та відповідно, передання (надання) вищевказаної земельної ділянки відповідає містобудівній документації (а.с. 61).

Отже, за документами, наданими безпосередньо відповідачем, цільове призначення земельної ділянки, відносно якої позивачем подано заяву про передачу її у власність, відповідає містобудівній документації, затвердженої у місті Чернівцях.

Відповідно до визначення, що відноситься до ландшафтних зон - це зона зелених насаджень спеціального призначення, виділена для забезпечення правових умов створення і збереження спеціальних зелених насаджень як фактору захисту навколишнього середовища від негативного антропогенного впливу та умов функціонування зеленого господарства міста.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Згідно рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 у справі № 824/100/20-а, яке набрало законної сили, відповідно до Плану зонування території міста Чернівці, який є частиною третьою робіт з виготовлення містобудівної (проектної) документації «Коригування генерального плану м. Чернівців» земельна ділянка на вул. Південно-Кільцевій, навпроти будівлі №47 відноситься до «Ландшафтні зони - Л» - озеленені території.

Крім того, суд враховує рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 у справі № 824/100/20-а, яке набрало законної сили 28.05.2020, яким встановлено, що цільове призначення земельної ділянки, відносно якої позивачем подано заяву про передачу її у власність, відповідає містобудівній документації, затвердженої у місті Чернівцях.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 78 КАС України, суд вважає, що обставини, встановлені рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 у справі № 824/100/20-а, яке набрало законної сили 28.05.2020, не доказуються при розгляді даної справи, оскільки у ній беруть участь ті самі особи, стосовно якої встановлено ці обставини.

Суд критично оцінює рішення відповідача в частині невідповідності проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки містобудівній документації (озеленені території Л-1), оскільки судовим рішенням у справі № 824/100/20-а надано оцінку щодо відповідності цільового призначення земельної ділянки містобудівній документації, в той же час відповідачем повторно, з тих же самих підстав, без урахування згаданого судового рішення, відмовив у затвердженні проекту землеустрою.

Більше того, приймаючи 30.06.2021 рішення № 324 про надання позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47, орієнтовною площею 0,1200 га, безоплатно у власність для індивідуального садівництва (код 01.05), відповідач (в тому числі його структурі підрозділи) відповідно до положень ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України зобов`язаний був перевірити відповідність поданих на сесію позивачем документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Оскільки відповідач надав позивачу дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47, орієнтовною площею 0,1200 га, безоплатно у власність для індивідуального садівництва (код 01.05), відповідно, він мав перевірити відповідність її звернення (з додатками) містобудівній документації (ландшафтний парк, озеленені території (Л-1)).

При цьому суд виходить з того, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що зобов`язує відповідача діяти правомірно та послідовно.

Однак, у подальшому відповідач приймає оскаржуване рішення від 07.10.2021 № 513, яким відмовлено позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47, площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034), для індивідуального садівництва (код 01.05), у т.ч. у зв`язку з невідповідністю містобудівній документації (озеленені території (Л-1), чим проявляє свою не послідовність при вирішення земельних питань.

З даного приводу суд звертає увагу на те, що відповідач здійснює свою діяльність як суб`єкт владних повноважень, а отже його діяльність має характеризуватись певною послідовністю та передбачуваністю, що зокрема видно з принципу належного урядування.

При цьому суд нагадує, що зміст принципу належного урядування передбачає, що державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права; потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються (Рішення ЄСПЛ у Справі Рисовський проти України (заява № 29979/04), прийняте 20.10.2011 (набуло статусу остаточного 20.01.2012).

У цій справі має місце факт, коли уповноважений орган Чернівецька міська рада, надаючи дозвіл позивачу на розробку проекту землеустрою вважає, що обрана для надання безоплатно у власність для індивідуального садівництва (код 01.05) земельна ділянка відповідає містобудівній документації, тоді як в подальшому приймає за змістом інше рішення (від 07.10.2021 № 513), що суперечить змісту принципу належного урядування та правової визначеності, яка є невід`ємною складовою верховенства права.

Водночас суд звертає увагу на те, що наявність рішення на надання дозволу на розробку проекту землеустрою породило у позивача законні обґрунтовуванні очікування щодо отримання земельної ділянки у власність та спричинило витрати пов`язані з виготовленням проекту землеустрою.

Обґрунтовуючи правомірність оскаржуваного рішення, відповідач у відзиві посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 № 821 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», якою внесено зміни до Порядку ведення Державного земельного кадастру, а також введено в дію новий Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок (додаток 59), класифікатор видів функціонального призначення територій та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок (додаток 60).

У відзиві відповідач зазначає, що згідно вказаного класифікатору видів цільового призначення земельних ділянок (додаток 59), землям сільськогосподарського призначення з видом цільового призначення «для індивідуального садівництва» присвоюється код виду цільового призначення - 01.05.

Водночас, класифікатор видів функціонального призначення територій (додаток 60) передбачає у такому виді функціонального призначення як «озеленені території» (код 40300.0) встановлення видів цільового призначення земельних ділянок з такими кодами:

1. переважні (основні) види коди 04.04; 04.05; 04.06; 04.07; 04.10; 05.01; 07.07; 11.07; 14.05;

2. супутні види - 11.04; 13.01; 13.03; 14.02 (в частині розміщення об`єктів розподільчих мереж).

З огляду на наведене, відповідач вважає, що згідно з класифікатором видів функціонального призначення територій (додаток 60) у такому виді функціонального призначення території як «озеленені території» (код 40300.0) не передбачено встановлення виду цільового призначення земельної ділянки з кодом 01.05 - для індивідуального садівництва.

Оскільки відповідно до схеми зонування території м. Чернівці, спірна земельна ділянка за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі №47 (кадастровий номер :35:004:0034) знаходиться функціональнiй зоні озеленених територій (Л-1) та станом на час державної реєстрації спірної земельної ділянки (17.08.2021) Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області набрали чинності Закон від 17.06.2020 № 711-IX та постанова Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 № 821, на переконання відповідача, розміщення у функціональній зоні озеленених територій земельної ділянки з кодом виду цільового призначення 01.05 для індивідуального садівництва» є неможливим. Отже, на думку відповідача, зазначення коду 01.05 у відомостях Державного земельного кадастру для вказаноп земельної ділянки є помилковим, суперечить законодавству та є наслідком зазначення недостовірних відомостей в поданому позивачкою кадастровому реєстратору проекті землеустрою.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 20 Земельного кодексу України встановлено, що при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.

Згідно ч. 3 ст. 20 Земельного кодексу України категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.

Встановлення цільового призначення земельної ділянки може здійснюватися без додержання вимог, передбачених абзацом першим цієї частини, у випадках: передачі земельної ділянки державної, комунальної власності відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"; консервації деградованих і малопродуктивних, техногенно забруднених земель; віднесення земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення; зміни виду цільового призначення земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення (крім віднесення їх до земельних ділянок для садівництва, зміни цільового призначення земельних ділянок під полезахисними лісовими смугами).

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правила його застосування з визначенням категорій земель та видів цільового призначення земельних ділянок, які можуть встановлюватися в межах відповідної функціональної зони, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зазначені класифікатор та правила використовуються для ведення Державного земельного кадастру і містобудівного кадастру.

Віднесення земельних ділянок до певних категорії та виду цільового призначення земельних ділянок має відповідати класифікатору та правилам, зазначеним в абзаці першому цієї частини.

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI (далі Закон № 3038-VI) встановлені правові та організаційні основи містобудівної діяльності і він спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до п. 2, 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 3038-VI під генеральним планом населеного пункту розуміють одночасно містобудівну документацію на місцевому рівні та землевпорядну документацію, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; планом зонування території (зонінг) є документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону № 3038-VI план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 18 Закону № 3038-VI план зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації. Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів; 8) відображення обмежень (у тому числі меж) використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України

Частиною 3 ст. 18 Закону № 3038-VI передбачено, що передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам для містобудівних потреб допускається за умови, що відповідні земельні ділянки розташовані в межах території, щодо якої затверджено принаймні один із таких видів містобудівної документації на місцевому рівні: генеральний план населеного пункту, складовою якого є план зонування території.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 № 821 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», яка набрала чинності 11.08.2021, внесено зміни до Порядку ведення Державного земельного кадастру, а також введено в дію новий Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок (додаток 59), видів функціонального призначення територій (додаток 60) та співвідношення між ними, а також правила їх застосування (далі - Класифікатор).

Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок призначений для використання органами державної влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами, які здійснюють землеустрій, землевласниками та землекористувачами.

Класифікатор призначений для вирішення таких основних завдань: забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у Державному земельному кадастрі; застосування єдиних підходів під час визначення видів цільового призначення земельних ділянок, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів; отримання інформації, необхідної для нарахування та справляння плати за землю; встановлення відповідності виду цільового призначення земельних ділянок та виду функціонального призначення території; забезпечення потреб під час планування просторового розвитку територій, ведення містобудівного кадастру.

Об`єктами класифікації у Класифікаторі є земельні ділянки з певним видом їх цільового призначення в межах відповідних категорій земель та функціональних зон територій.

Вид цільового призначення земельної ділянки - визначений відповідно до встановлених законом вимог конкретний напрям використання земельної ділянки та її правовий режим в межах відповідної категорії земель та функціонального призначення територій.

Одиницею класифікації є вид цільового призначення земельної ділянки. Земельній ділянці визначається один вид цільового призначення.

Під час встановлення цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення в межах відповідних функціональних зон територій.

Встановленим вид цільового призначення земельної ділянки вважається з моменту прийняття відповідного рішення органом державної влади, органом місцевого самоврядування, власником земельної ділянки в межах повноважень, визначених законодавством, та внесення відповідних відомостей про її цільове призначення до Державного земельного кадастру.

Під час формування земельної ділянки визначення її виду цільового призначення здійснюється розробником документації із землеустрою та містобудівної документації (детального плану території та/або його планувальних рішень у складі комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади) згідно з рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення відповідної документації, наданим відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Законом України «Про будівельні норми» від 05.11.2009 № 1704-VI (далі Закон № 1704-VI) під державною будівельною нормою розуміють нормативний акт, затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері будівництва.

Згідно ч. 2 ст. 5 Закону № 1704-VI об`єктами нормування у будівництві є: 1) планування та забудова території; 2) об`єкт будівництва, містобудування та архітектури і його складові частини; 3) склад і зміст документації об`єктів будівництва, містобудування та архітектури.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону № 1704-VI застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудування. Будівельні норми, правила іноземних держав застосовуються в Україні відповідно до міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Будівельні норми встановлюють обов`язкові вимоги до об`єкта нормування, що застосовуються при плануванні і забудові територій, проектуванні і будівництві.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.12.2017 № 344 затверджено ДБН Б.1.1.-22:2017 «Склад та зміст плану зонування території».

Ці будівельні норми встановлюють вимоги до складу та змісту плану зонування території (зонінгу) населеного пункту. Норми призначені для застосування органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами, незалежно від форм власності та господарювання, при розробленні планів зонування території (зонінгу) населеного пункту.

Будівельні норми мають містити положення щодо забезпечення виконання основних вимог до споруд та дотримання функціональних параметрів об`єкта нормування під час його експлуатації.

Відповідно до пункту 4.1 ДБН Б.1.1.-22:2017 «Склад та зміст плану зонування території» планом зонування (зонінгом) на території населеного пункту визначаються межі зон (підзон) з однорідними видами та умовами використання та встановлюються містобудівні регламенти, що діють у межах цих зон (підзон), а згідно пунктів 4.2, 4.3 ДБН зонінг розробляється на основі генерального плану населеного пункту та з урахуванням детальних планів території, зонінг може розроблятися в складі генерального плану або як окремий документ після затвердження генерального плану.

Згідно пункту 4.7 цих ДБН зонінг містить дві невід`ємні частини: текстову та графічну.

Розділом 5 ДБН Б.1.1.-22:2017 визначені вимоги щодо графічних матеріалів плану зонування території (зонінгу).

Зокрема, відповідно до пункту 5.8. цих ДБН на схемі зонування, як правило, відображаються такі основні типи зон, що мають кодові позначки: Г громадські (розробляються у разі відсутності цих креслень у складі генерального плану населеного пункту або з метою їх актуалізації відповідно до завдання на проектування за окремим договором); Ж житлові; Р ландшафтно-рекреаційні; К курортні; ТР транспортної інфраструктури; ІН інженерної інфраструктури; В виробничі; КС комунально-складські; СВ сільськогосподарського призначення; С спеціальні; ІК історико-культурного призначення.

Стосовно тверджень відповідача щодо неможливості розміщення у функціональній зоні озеленених територій спірної земельної ділянки з кодом виду цільового призначення 01.05. «для індивідуального садівництва» суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 № 821 набрала чинності 11.08.2021, тобто після прийняття рішення щодо надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою та укладання договору на розробку такого проекту.

Розглядом справи по суті встановлено, що під час формування земельної ділянки розробник документації при визначенні виду її цільового призначення виходив з рішення Чернівецької міської ради від 30.06.2021 № 324, яким позивачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47, орієнтовною площею 0,1200 га, безоплатно у власність для індивідуального садівництва (код 01.05).

Тобто розробник документації діяв відповідно до рішення Чернівецької міської ради від 30.06.2021 № 324, а також положень наведеного вище Класифікатору, та порушень вимог чинного земельного законодавства не здійснив. При цьому суд зазначає, що розробник документації не міг, і не мав передбачати те, що Чернівецька міська рада змінить підходи щодо прийняття рішення про затвердження документації із землеустрою.

В той же час суд констатує, що під час розгляду справи по суті відповідач не надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження приведення у відповідності до положень Класифікатору Генеральний план м. Чернівців та План зонування території міста.

Суд також звертає увагу, що наявна у Витязі з схеми зонування території м. Чернівці території міста зона Л-1 (озеленені території) не відповідає положенням пункту 5.8 ДБН Б.1.1.-22:2017 «Склад та зміст плану зонування території», яким такий тип зон не передбачений.

Водночас необхідно зазначити, що наявний у справі проект землеустрою не містить обмеження щодо використання спірної земельної ділянки (а.с. 46).

Окрім цього, суд звертає увагу, що співставленням Витягу з схеми зонування території м. Чернівці з Публічною кадастровою картою та офіційним Геопорталом Чернівецької міської ради встановлено, що Чернівецької міською радою неодноразово приймалися рішення про передачу громадянам у власність земельних ділянок для індивідуального садівництва у зоні Л-1 (озеленені території), що в чергове свідчить про непослідовність діяльності відповідача в земельних питаннях та порушення принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Стосовно тверджень відповідача щодо недостовірних відомостей у поданій для затвердження технічній документації, а саме: невірно вказаний існуючий стан земельних угідь (багаторічні насадження), що є порушенням вимог ст. ст. 11, 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр», суд зазначає наступне.

Статтею 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено вимоги до відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру.

Так, відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до норм та правил, технічних регламентів.

Зміна вимог норм та правил, технічних регламентів щодо показників точності або способів її визначення, зміна геодезичної або картографічної основи Державного земельного кадастру (у тому числі систем координат), що використовувалися для його ведення, не є підставою для визнання відомостей Державного земельного кадастру такими, що підлягають уточненню, якщо на момент їх внесення вони відповідали нормам та правилам, технічним регламентам.

Приписами ч. 1 ст. 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що на кадастровому плані земельної ділянки відображаються: площа земельної ділянки; зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності); координати поворотних точок земельної ділянки; лінійні проміри між поворотними точками меж земельної ділянки; кадастровий номер земельної ділянки; кадастрові номери суміжних земельних ділянок (за наявності); межі земельних угідь; межі частин земельних ділянок, на які поширюється дія обмежень у використанні земельних ділянок, права суборенди, сервітуту; контури об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці; відомості про перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, прибережних захисних смуг і пляжних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель (за наявності) та меж земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); відомості про встановлені межові знаки (у разі формування земельної ділянки).

Таблиці із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки, переліку земельних угідь, їх площ, відомостей про цільове призначення земельної ділянки та розробника документації із землеустрою на земельну ділянку є невід`ємною частиною кадастрового плану земельної ділянки.

Кадастровий план земельної ділянки складається при формуванні земельної ділянки у паперовій та електронній (цифровій) формі (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Дослідженням кадастрового плану земельної ділянки кадастровий номер :35:004:0034 встановлено, що на ньому відображені всі необхідні реквізити та відомості, встановлені ст. 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (а.с. 45).

Стосовно тверджень відповідача щодо недостовірності зазначення у розділі 4 проекту землеустрою даних - «склад угідь 002,03 багаторічні насадження фактичному стану земельної ділянки», суд зазначає наступне.

Дослідженням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва позивачу встановлено, що даним проектом передбачено відведення земельної ділянки позивачу за адресою: м. Чернівці, вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47, загальною площею 0,1200 га у власність для індивідуального садівництва (01.05.). Земельна ділянка відводиться у власність за рахунок земель запасу м. Чернівці; склад угідь - 002,03 багаторічні насадження.

З матеріалів справи видно, що в обґрунтування правомірності відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у зв`язку із невірно вказаним існуючим станом земельних угідь (багаторічні насадження), відповідач посилається на акт обстеження земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , навпроти будівлі № 47 площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034) у м. Чернівцях.

Дослідженням акту обстеження земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , навпроти будівлі № 47 площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034) у м. Чернівцях встановлено, що вказаний акт не містить дати, місяця та року складання. Крім того, вказаний акт не містить підстави та приводи обстеження земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , навпроти будівлі № 47 площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034) у м. Чернівцях.

Водночас, в акті зафіксовано, що заступник начальника відділу правового забезпечення питань земельних відносин та будівництва юридичного управління Чернівецької міської ради Баланецький О.Д., головний спеціаліст, юрист відділу правового забезпечення питань земельних відносин та будівництва юридичного управління Чернівецької міської ради Ігнат М.І., головний спеціаліст відділу землеустрою управління регулювання земельних відносин департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради Гончерюк О.М., головний спеціаліст відділу кадастру управління регулювання земельних відносин департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради Ватрич М.М., обстежили земельну ділянку за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі №47 площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034) у м. Чернівцях.

Встановлено, що відповідно до схеми зонування території м. Чернівці, земельна ділянка за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі №47 (кадастровий номер :35:004:0034) знаходиться в зоні Л-1 (озеленені території).

Згідно пояснювальної записки до плану зонування, зона Л-1 - зона земельних насаджень спеціального призначення, виділена для забезпечення правових умов створення і збереження спеціальних земельних насаджень, як фактору захисту навколишнього середовища негативного антропогенного впливу та умов функціонування земельного господарства міста.

Виїздом на місце встановлено, що земельна ділянка за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47 площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034) у м. Чернівцях перебуває в стані захаращення, зайнята чагарниковими та деревними рослинами, що відповідає зонуванню згідно Генерального плану міста Чернівці, є вільною від забудови, на земельній ділянці відсутні будь які багаторічні насадження (призначені для отримання врожаю плодово-ягідної та лікарської продукції).

З огляду на наведене, відповідач вважає, що наведена обставина свідчить про недостовірність зазначення у розділі 4 проекту землеустрою даних - «склад угідь 002,03 багаторічні насадження» фактичному стану земельної ділянки.

Суд критично оцінює посилання відповідача на акт обстеження земельної ділянки за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47 площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034) у м. Чернівцях, оскільки він не містить дати, місяця та року складання. Крім того, вказаний акт не містить підстави та приводи обстеження земельної ділянки за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47 площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034) у м. Чернівцях.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд звертає увагу, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідач не посилався на акт обстеження земельної ділянки за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47 площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034) у м. Чернівцях без дати, місяця та року складання, тому, враховуючи приписи ч. 2 ст. 77 КАС України, є недоречними посилання відповідача на цю обставину у відзиві на позов.

За наведених обставин, суд не бере до уваги доводи відповідача, наведені у відзиві на адміністративний позов, оскільки суб`єкт владних повноважень не може посилатися на доказ, який не був покладений в основу оскаржуваного рішення.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржуване позивачем рішення на відповідність його критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі, що визначний законом, який регулює спірні відносини, а також необґрунтовано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення від 07.10.2021 за № 513.

Визначаючись щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, суд зазначає, що згідно норм Земельного кодексу України єдиною підставою для відмови у затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною 4 ст. 245 КАС України передбачено, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно практики Верховного Суду, викладеної у постановах від 06.03.2019 у справі № 1640/2592/18, від 06.03.2019 у справі № 1640/2594/18, від 05.03.2019 у справі № 818/1817/17, від 31.01.2019 у справі № 815/2488/17, від 28.08.2018 у справі № 806/5280/15, від 24.01.2020 у справі № 316/979/18, від 16.09.2021 у справі №260/18/19, належним способом захисту поновлення прав є зобов`язання суб`єкта владних повноважень затвердити проект землеустрою.

Враховуючи викладене, суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є саме зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу для індивідуального садівництва (код 01.05) за адресою вул. Південно-Кільцева, навпроти будівлі № 47 в м. Чернівцях, площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034).

Стосовно вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як стверджує позивач у позовній заяві, питання про отримання нею, як особою з інвалідністю I групи з дитинства, у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва вирішується відповідачем вже більше двох з половиною років. Весь цей час вона, будучи людиною з обмеженими фізичними можливостями, захищає своє право на землю в суді, і щодо надання дозволу, щодо виконання рішення суду, і щодо затвердження проекту землеустрою.

На думку позивача, Чернівецька міська рада брутально та зухвало не виконуючи судового рішення по суті, відшкодовує їй моральну шкоду в сумі 10000,00 грн, сплачує виконавчий збір в сумі 18892,00 грн, сплачує штрафи за невиконання судового рішення в сумі 10200,00 грн, тим самим даючи зрозуміти таким як вона, що відповідальність в будь-якому випадку не настане, а ці суми для міського бюджету цілком помірні, бо немає ні з кого спитати, ні кому запитати.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому, необхідно виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України.

Що стосується розміру моральної шкоди, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зважаючи на наведене вище, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 10000,00 грн, як такий, що в повній мірі відповідає та є співмірним із тим, що відповідач прийняв щодо позивача протиправне рішення. Крім того, суд враховує, що питання отримання позивачем у власність спірної земельної ділянки для індивідуального садівництва вирішується майже 3 (три) роки. З огляду на наведене, суд частково задовольняє цю позовну вимогу.

Стосовно клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк з дати набрання цим рішенням законної сили, суд зазначає наступне.

Так, ч. 1 ст. 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, вказаною статтею КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання.

Разом з тим, на думку суду, в даному випадку підстави для встановлення (в порядку ч. 1 ст. 382 КАС України) судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відсутні, оскільки у суду немає обґрунтованих сумнівів щодо невиконання відповідачем рішення у цій справі.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання про понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72 77, 90, 134, 139, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати пункт 8 рішення 10 сесії Чернівецької міської ради VIII скликання від 07.10.2021 № 513.

3. Зобов`язати Чернівецьку міську раду затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва (код 01.05) за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1200 га (кадастровий номер :35:004:0034).

4. Стягнути з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 10000,00 грн у відшкодування завданої моральної шкоди.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Чернівецька міська рада (площа Центральна, 1, м. Чернівці, ).

Суддя В.К. Левицький