Справа № 560/5813/21
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/5813/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук А.М.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

28 січня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на його користь 1660,43 грн, що становить 3% річних від прострочених сум, зобов`язання щодо виплати яких у нього виникло з 01.01.2018 та з 01.01.2019 відповідно та зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, встановивши йому для цього відповідний строк.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Так, апелянт вказує, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, яке він мав перед позивачем в період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року на підставі Закону, і виконав його лише 06 квітня 2021 року, виплативши заборгованість за цей період в розмірі 8683,15 грн шляхом перерахування зазначених коштів на банківський рахунок позивача в АТ "Державний ощадний банк України", що підтверджується листом відповідача від 21.04.2021 №3226-2700/В-04/8-2200/21 та довідкою про розмір нарахованої доплати за відповідні місяці 2018 року. Крім того, вказує, що відповідач також прострочив виконання грошового зобов`язання, яке він мав перед позивачем в період з 01 січня 2019 року по 27 серпня 2019 року на підставі закону, і виконав його лише 06 квітня 2021 року, виплативши заборгованість за цей період в розмірі 15799,18 грн шляхом перерахування зазначених коштів на банківський рахунок позивача в АТ "Державний ощадний банк України", що підтверджується листом відповідача від 21.04.2021 №3226-2700/В-04/8-2200/21 та довідкою про розмір нарахованої доплати за відповідні місяці 2019 року.

Зазначає, що внаслідок прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо виплати позивачу у 2018 році щомісячного довічного грошового утримання в новому розмірі, яке виконав лише 06.04.2021, останній повинен сплатити позивачу за відповідний період прострочення 3% річних від простроченої суми, що становить 763,66 грн. Крім того, внаслідок прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо виплати позивачу у 2019 році щомісячного довічного грошового утримання в новому розмірі, яке виконав лише 06.04.2021, останній повинен сплатити позивачу за відповідний період прострочення 3% річних від простроченої суми, що становить 896,77 грн.

Вказує, що загальна сума 3% річних від прострочених сум, яка підлягає стягненню з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України, становить 1660,43 грн., що свідчить про протиправність дій відповідача.

20 грудня 2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 08 грудня 2021 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2019 по справі №560/3771/18, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити позивачу перерахунок та виплату довічного грошового утримання з 01.01.2018 з розрахунку 90% від грошового забезпечення судді Апеляційного суду Хмельницької області відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду від 03.01.2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду по справі №560/3771/18 Головним управлінням з 01.01.2018 позивачу проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з розрахунку 90% від грошового забезпечення та за період з 01.01.2018 по 31.07.2018 нарахована доплата в розмірі 8683,15 грн, яка перерахована 06.04.2021 АТ «Державний ощадний банк України» для подальшого зарахування на банківський рахунок позивача.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.05.2019 по справі №560/1080/19, яке набрало законної сили 28.08.2019 згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити перерахунок та виплату позивачу з 01.01.2019 щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з 90% суддівської винагороди, яка враховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, з урахуванням проведених виплат.

На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду по справі №560/1080/19 Головним управлінням з 01.01.2019 позивачу проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з 90% суддівської винагороди. За період з 01.01.2019 по 27.08.2019 нарахована доплата в розмірі 15799,18 грн, яка перерахована 06.04.2021 АТ «Державний ощадний банк України» для подальшого зарахування на банківський рахунок позивача.

Позивач вважаючи, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, яке він мав перед позивачем в період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року, в період з 01 січня 2019 року по 27 серпня 2019 року та виконав його лише 06 квітня 2021 року, виплативши заборгованість за цей період в розмірі 8683,15 грн та в розмірі 15799,18 грн шляхом перерахування зазначених коштів на банківський рахунок позивача в АТ "Державний ощадний банк України", тому відповідач повинен сплатити позивачу за відповідний період прострочення 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 вказала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Тому, загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №761/10730/18, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, від 05 травня 2020 року №761/218908/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19.

Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з пенсійного органу на його користь 3% річних за несвоєчасне нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином, спірні правовідносини між позивачем та ГУПФ України в Хмельницькій області є правовідносинами щодо соціального захисту громадян України.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі-Закон №1058-IV), розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до Положення «Про Пенсійний фонд України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Одним із завдань Пенсійного фонду є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Тобто, Пенсійний фонд України, як суб`єкт владних повноважень, наділений владними управлінськими функціями, а правовідносини, які виникли між сторонами, є публічно-правовими та такими, що виникли з приводу соціальних гарантій.

З огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктивний склад, суд погоджується з позивачем про те, що у цій справі між сторонами виник публічно-правовий спір, який підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За змістом частини 3 статті 11 та частини 1 статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині 1 статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 ст.11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Отже, ГУПФ України в Хмельницькій області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 ЦК України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 804/871/16, від 18 липня 2018 року у справі №2а-11853/10/1570, від 08 лютого 2018 у справі №826/22867/15.

Також, суд зазначає, що рішеннями від 10.05.2019 по справі №560/1080/19 та від 07.05.2019 по справі №560/3771/18 не визначено грошового зобов`язання до стягнення, рішення мають зобов`язальний характер, а тому у справі відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, суд зауважує, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Частиною 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

З матеріалів справи встановлено, що позивач скористався вказаним правом компенсації втрати частини доходів, оскільки 13 травня 2021 року звертався до суду з позовом щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на його користь 1791,21 грн. компенсації за порушення строків виплати частини щомісячного довічного грошового утримання за період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року та 1681,23 грн. компенсації за порушення строків виплати частини щомісячного довічного грошового утримання за період з 01 січня 2019 року по 27 серпня 2019 року, а всього 3472,44 грн. (три тисячі чотириста сімдесят дві гривні сорок чотири копійки).

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 по справі №560/5598/21 адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за порушення строків виплати частини щомісячного довічного грошового утримання за період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року та компенсації за порушення строків виплати частини щомісячного довічного грошового утримання за період з 01 січня 2019 року по 27 серпня 2019 року.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач в спірних правовідносинах не допустив порушень вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Курко О. П.