Справа № 400/3165/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

400/3165/21

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2022 р.

м.Одеса

Справа № 400/3165/21

Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Миколаїв, 19 серпня 2021 року

П’ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у справі за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Миколаївський міжнародний аеропорт» Миколаївської обласної ради, про стягнення заборгованості в сумі 384 283,88 грн.,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021року Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів(позивач) звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Комунального підприємства «Миколаївський міжнародний аеропорт» Миколаївської обласної ради про стягнення заборгованості в сумі 384283,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач подав звіт за формою № 10-ПІ за 2020 р., відповідно до якого не працевлаштував 4 осіб з інвалідністю, при нормативі 7 осіб та не сплатив самостійно адміністративно-господарські санкції. Загальна сума заборгованості за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 р. складає 384 283,88 грн., з яких адміністративно-господарські санкції 383 210,92 грн. та пеня 1072,96 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року, в задоволенні адміністративного позову Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову по справі №400/3165/21, якою позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив про передчасність висновку суду першої інстанції про доведеність відповідачем згідно звіту форми №3-ПН створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю. При прийнятті рішення у даній справі, як зазначає апелянт, судом першої інстанції не було досліджено та враховано наявну в матеріалах справи наявну інформацію щодо середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу та середньооблікової кількості штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність у відповідача яка існувала у останнього в січні 2020 року, тобто з початку звітного 2020 року, не було враховано те, що в матеріалах справи відсутність будь-які докази на підтвердження вжиття заходів щодо виділення та створення робочих місць для осіб з інвалідністю до дня звернення до державної служби зайнятості зі звітом форми №3-ПН, які б відповідали критеріям належності та допустимості, передбачених ст.ст. 73, 74 КАС України. Проте, дані обставини на думку апелянта, мають суттєве значення для вирішення цієї справи, оскільки свідчать про порушення відповідачем положень ч.1 та ч.3 ст. 18, ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», п.4 Закону України «Про зайнятість населення», Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», а відтак, застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій не є безпідставним. Апелянт в тому числі звертає увагу на те, що за спірних обставин вбачається невжиття відповідачем усіх належних заходів щодо виділення та створення робочих місць для осіб з інвалідністю в установленому порядку у межах нормативу та своєчасного, достовірного, в повному обсязі інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю. Вказане в свою чергу, на думку відповідача у справі, свідчить про невиконання відповідачем нормативу, встановленого ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», що в свою чергу супроводжується накладення адміністративно-господарського штрафу. Відповідач повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу, проте, відмовляється від їх сплати.

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідачем подано позивачу звіт за 2020 рік форми №10-ПІ, в якому зокрема зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (рядок 1) у 2020 році 183 особи, з них середньооблікова кількість працівників, яким встановлена інвалідність 3 особи, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати 7 особа фонд оплати праці штатних працівників у 2020 році 17 531,9 тис. грн.

За розрахунком позивача, виходячи з середньооблікової кількості штатних працівників, відповідач мав працевлаштувати 4 осіб з інвалідністю. За невиконання вказаного нормативу позивач нарахував 383 210,92 грн. адміністративно-господарських санкцій та 1072,96 грн пені, що в сумі становить 384 283,88 грн.

Вважаючи наявними підстави для стягнення вказаної заборгованості з відповідача, з огляду на не забезпечення відповідачем середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу за рік, Миколаївське обласне відділення ФСЗІ звернулось з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, за вчинення якого Законом № 875-XII передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій, оскільки відповідач: створив робочі місця для працевлаштування інвалідів; інформував орган зайнятості населення про наявність вакансій; подавав до Відділення Фонду звітність за встановленою формою, тощо.

При цьому, суд врахував, що на підприємство покладається обов`язок самостійного працевлаштування осіб з інвалідністю шляхом створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі й центри зайнятості, однак Закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників серед осіб з інвалідністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, вважає його обґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі Закон № 875-ХІІ).

Згідно вимог ст.18 Закону № 875-XII, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, у тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено ч.ч.1-3 ст.19 Закону № 875-ХІІ, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

У відповідності до статті 20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другої вказаної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Тобто, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що в силу приписів ст.18-1 Закону №875-ХІІ, пошук підходящої роботи безпосередньо здійснює державна служба зайнятості.

Отже, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком таких осіб для працевлаштування.

На підприємство покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування.

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, відмова особи з інвалідністю від працевлаштування на підприємство, наявність протипоказань за станом здоров`я особи для роботи на відповідній посаді.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.04.2020 у справі № 824/643/18-а та від 21.05.2020 у справі № 520/3919/19.

Слід також зазначити, що в силу вимог п.4 ч.3 ст.50 Закону України від 05.07.2012 №5067-VI «Про зайнятість населення» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Як встановлено п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (з 13.04.2019 - до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця) за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом (з 13.04.2019 - Мінсоцполітики за погодженням із Держстатом).

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316 затверджено Форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», яка подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

З наведеного вище слідує, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; надавати державній службі зайнятості необхідну для організації працевлаштування інвалідів інформацію у порядку, передбаченому Законом «Про зайнятість населення» та Наказом № 316; звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Законом № 875-ХІІ та Порядком № 70; у разі невиконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Отже, своєчасно та у повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Разом з цим, обов`язок підприємств подавати центрам зайнятості дані про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів саме щомісяця був встановлений Законом України від 01 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення», який втратив чинність 01 січня 2013 року, а тому до спірних правовідносин не застосовується. Отже, з 01 січня 2013 року періодичність подання звітів 3-ПН не була регламентована законом.

Вказане питання врегульоване з прийняттям Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (далі - Порядок № 316).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 316 форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Відтак, на момент розгляду справи, законодавець не покладав на підприємство обов`язок подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю. Натомість, існує обов`язок підприємств одноразово подавати форму 3-ПН, а саме не пізніше через три робочі дні з дати відкриття вакансії.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що КП «Миколаївський міжнародний аеропорт» Миколаївської обласної ради подавало до відповідача звіт за 2020 рік форми №10-ПІ, в якому зокрема зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (рядок 1) у 2020 році 183 особи, з них середньооблікова кількість працівників, яким встановлена інвалідність 3 особи, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати 7 особа фонд оплати праці штатних працівників у 2020 році 17 531,9 тис. грн.

За розрахунком позивача, виходячи з середньооблікової кількості штатних працівників, відповідач мав працевлаштувати 4 осіб з інвалідністю. За невиконання вказаного нормативу позивач нарахував 383 210,92 грн. адміністративно-господарських санкцій та 1072,96 грн пені, що в сумі становить 384 283,88 грн.

Між тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є звіт форми № 3-ПН.

В свою чергу, як вже було зазначено вище, відповідач подавав протягом 2020 року до Миколаївського регіонального центру зайнятості форми № 3-ПН про наявність вакансії для осіб з інвалідністю.

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що відповідачем було надано позивачу звіт за 2020 рік про зайнятість та працевлаштування інвалідів, в якому зазначено, що кількість інвалідів — штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону 875 становила 7 осіб.

Протягом 2020 року відповідач неодноразово звертався до Миколаївського регіонального центру зайнятості (далі — центр зайнятості) з повідомленнями про наявність вільних робочих місць, що підтверджується копіями звітів форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)”.

Так, перехідні вакансії з 2019 року за звітом від 11.11.2019 №732 заявлено для осіб з інвалідністю: озеленювач - 2 одиниці; прибиральник виробничих приміщень - 1 одиниця; прибиральник територій - 2 одиниці та станом на 10.01.2020 розмістив інформацію про такі посади на своєму сайті.

31.01.2020р. відповідач на електронну адресу центру зайнятості nmczn@ocz- mk.gov.ua подав звітність від 30.01.2020 №95 в якому заявлено: озеленювач - 2 одиниці; прибиральник виробничих приміщень - 1 одиниця.

03.06.2020р. відповідач на електронну адресу центру зайнятості nmczn@ocz- mk.gov.ua подав звітність від 03.06.2020 №353 в якому заявлено: бухгалтер 1 -ї категорії — 1 одиниця; діловод — 1 одиниця; завідувач медичного пункту — 1 одиниця; озеленювач - 2 одиниці; юрисконсульт - 1 одиниця та станом на 02.06.2020 розмістив інформацію про такі посади на своєму сайті.

16.07.2020р. на електронну адресу центру зайнятості nmczn-vr@ocz- mk.gov.ua відповідачем було подано звітність від 16.07.2020 №444 в в якій заявлено: діловод — 1 одиниця; завідувач медичного пункту — 1 одиниця; озеленювач - 2 одиниці; юрисконсульт - 1 одиниця.

09.10.2020р. та 23.10.2020р. на електронну адресу центру зайнятості nmczn-vr@ocz- mk.gov.ua відповідачем подано звітність 09.10.2020 №654 в якій заявлено: завідувач медичного пункту — 1 одиниця; прибиральник територій - 2 одиниці; прибиральник службових приміщень - 1 одиниця, озеленювач - 2 одиниці та станом на 01.10.2020 розмістив інформацію про такі посади на своєму сайті.

Вказані обставини щодо подання КП «Миколаївський міжнародний аеропорт» Миколаївської міської ради позивачем не спростовані.

Окрім того, як свідчать наявні у справі письмові докази, з метою перевірки інформації, наведеної у листі від 06.04.2021р. №419/2-21м відповідач звернувся до центру зайнятості з листом від 09.06.2021р. №444, з проханням надати: копію листа від 31.03.2021 №06.2-10/05/556 направленого Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів до Миколаївського міського центру зайнятості та на яку було надано відповідь від 06.04.2021 №419/2-2їм; інформацію щодо повноважень Миколаївського міського центру зайнятості та їх реалізації створювати, формувати, опрацьовувати, використовувати запитувану Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів листом від 31.03.2021р. №06.2-10/05/556 інформацію та/або подібну інформацію у відповідні строки; інформацію та копії виданих особам з інвалідністю направлень на працевлаштування до КП “ММА”, та повернутих ними корінців на направлення на працевлаштування з урахуванням поданих звітів КП “ММА” (за формою №3-ПН) від 11.11.2019 №732, від 30.01.2020 №95, від 03.06.2020 №353, від 16.07.2020 №444, від 09.10.2020 №654, що стосуються вакантних посад для осіб з інвалідністю (копії яких додаються на 10 арк.), а також неповернутих направлень та корінців, з зазначенням номеру та дати направлення, найменування робочого місця та посаду на яку направляється особа, П.І.Б. особи, рішення таких осіб стосовно зацікавленості в працевлаштуванні в КП “ММА” або їх відмові від запропонованих вакансій озвучених в звітах (безпосередньо при отриманні направлень так і в роботодавця), фактичному їх працевлаштуванні в КП “ММА” з урахуванням згаданих звітів та виданих направлень; інформацію стосовно слова “відмова особи” навпроти згаданих осіб в листі від 06.04.2021 №419/2-21м; інформацію стосовно співпраці фахівця Миколаївського міського центру зайнятості з КП “ММА” стосовно заявлених вакансій за згаданими звітами.

Згідно відповіді Миколаївського міського центру зайнятості №771/2-21м від 15.06.2021 було повідомлено, що між центром зайнятості та позивачем укладена угода від 16.11.2017 №3 «Про співробітництво» в рамках якої відбувається обмін інформацією.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про неподання відповідачем звітів до центру зайнятості, оскільки вказане спростовується наявними у справі дослідженими апеляційним судом доказами.

При цьому, колегія суддів враховує також, що згідно матеріалів справи, направленні центром зайнятості особи відмовились від запропонованих вакантних посад, про що свідчать корінці направлення на працевлаштування.

До того ж, колегія суддів враховує посилання відповідача на те, що центром зайнятості надано копії корінці направлення на працевлаштування: від 27.11.2019 — Андреева А.Ю. на вакантну посаду прибиральник територій з відміткою про її відмову особи (шукаю роботу за місцем проживання); 09.01.2020 — Чернишов О.В. на вакантну посаду озеленювач з відміткою про його відмову (мала заробітна платня); 21.08.2020 — Кисільова С.Г. на вакантну посаду діловод з відміткою про її відмову (мала заробітна плата); 27.08.2020 — Вайкерта С.Е. на вакантну посаду діловод з відміткою про його відмову (мала заробітна плата, невідповідність досвіду роботи).

Отже, як свідчать копії корінців направлення на працевлаштування осіб з інвалідністю лише Чернишов О.В. фактично звернувся з ним до відповідача але відмовився від посади, а інші особи Кисільова С.Г., Вайкерта С.Е., Андреева А.Ю. одразу відмовились в центрі зайнятості від запропонованих вакансій, це ж стосується і Лютик Т.Д. якій видавалось направлення Новоодеською філією центру зайнятості на посаду прибиральник територій.

Таким чином, центром зайнятості на подані вакансії упродовж кінця 2019 та 2020 років фактично направлено одну особу з інвалідністю яка відмовилась від запропонованої посади.

При цьому, у підтвердження невиконання відповідачем свого обов’язку із працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема направлених центром зайнятості на КП відповідача, позивач не надав жодного доказу. Також, позивачем не доведено, що відповідач відмовив у працевлаштуванні будь-якій особі з інвалідністю, направленій на працевлаштування.

З урахуванням встановлених обставин та наведених законодавчих приписів, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду попередньої інстанції про те, що відповідачем вчинено залежні від нього заходи для працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, повідомлено центр зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування осіб з інвалідністю та оголошення в газеті, а тому застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та стягнення пені є безпідставним.

Слід також зауважити, що причини не працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до встановленого нормативу не залежали від самого роботодавця, тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Крім того, доказів того, що відповідач не створив робочі місця для інвалідів, відмовляв особам з обмеженими можливостями у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано.

Суд апеляційної інстанції водночас, вважає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано було враховано правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 р. у справі № 820/2124/16, від 04.07.2018 р. у справі № 818/521/16 та від 11.09.2018 р. у справі № 812/1135/18, за якими обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком таких осіб для працевлаштування. Оскільки у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості осіб з інвалідністю для працевлаштування чи відсутність у населеному пункті за місцезнаходження відповідача осіб з інвалідністю, які бажають працевлаштуватися.

Отже, відповідачем вжито всіх необхідних заходів по створенню робочих місць для інвалідів і їх працевлаштуванню та дотримано вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів.

Доказів того, що відповідач не створив робочі місця для інвалідів, відмовляв особам з обмеженими можливостями у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано.

Враховуючи викладене, в діях відповідача відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення не вбачається.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дікергофф Транспорт Україна».

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі RuizTorija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у справі № 400/3165/21- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя

Танасогло Т.М.

Судді

Димерлій О.О.

Єщенко О.В.