Справа № 280/4999/21
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 січня 2022 року м. Дніпросправа № 280/4999/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу 8 (Бердянського) прикордонного загону (Військова частина 1491) Державної прикордонної служби України

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року (головуючий суддя Калашник Ю.В.)

в адміністративній справі №280/4999/21 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 16.06.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами років, станом не на 01 січня 2020 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2020 року, з урахуванням проведених виплат.

Позов обґрунтовано тим, що протягом військової служби позивач не отримував належне йому речове майно. У 2020 році, відповідач здійснив компенсацію вартості неотриманого позивачем речового майна, однак нарахування та виплату позивачу такої компенсації ним було здійснено за цінами минулих років, починаючи лише з 2008 року. При цьому, відповідач повинен був здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 01 січня 2020 року (рік виплати компенсації за неотримане речове майно). Тобто, компенсація повинна була здійснюватися за цінами станом на 01 січня 2020 року, а не за цінами минулих років, як здійснював відповідач.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року позов задоволено:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами років, станом не на 01 січня 2020 року;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2020 року, з урахуванням проведених виплат.

Рішення суду першої інстанції, обґрунтовано тим, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Отже, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Враховуючи те, що станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 грошову компенсацію замість належних до видачі предметів речового майна за час проходження військової служби відповідачем виплачено не в повному обсязі за цінами минулих років, суд дійшов до висновку про протиправність дій відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами, станом не на 01.01.2020. Вказав, що відповідачем порушено право ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації замість належного до видачі речового майна виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня року, в якому проведено виплату, а саме 2020 року, відтак дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію за неотримане речове майно за період проходження військової служби за контрактом, нарахування якої повинно здійснюватися за цінами, виходячи із закупівельної вартості такого майна, станом на 01.01.2020.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов залишити без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Вказує, що напередодні виключення зі списків особового складу, позивачем було надано рапорт від 27.12.2019, яким позивач зазначив, що бажає отримати грошову компенсацію за неотримане протягом служби речове майно. З порядком нарахування та виплати грошової компенсації ознайомлений та згоден. Претензій по нарахуванню та виплаті грошової компенсації до Бердянського прикордонного загону не має. Виплату грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу проведено 17 січня 2020 року. У справі, що розглядається, між позивачем та 8 (Бердянським) прикордонним загоном виник спір про порядок нарахування компенсації за неотримане речове майно. Зазначає, що за характером спірних правовідносин їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, і частина 5 статті 122 КАС України є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців, а відтак відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини другої статті 122 КАС України. Отже, на дату проведення виплати грошової компенсації (17 січня 2020 року) щонайменше, а також 27.12.2019 року (про що свідчить власноруч підписаний позивачем рапорт) позивач був обізнаний про вартість речового майна, що належить йому до видачі та розмір грошової компенсації за неотримане речове майно. Натомість, не погоджуючись з розміром грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду лише в червні 2021 року, тобто з пропущенням місячного строку звернення до адміністративного суду по таким категоріям справ.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що, скаржником апеляційна скарга подана на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року та ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що оскаржує ухвалу суду першої інстанції від 25.08.2021 року про відмову у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду разом з рішенням суду, тобто, відповідач окремо оскаржив ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року, хоча і в одній друкованій апеляційній скарзі з рішенням суду першої інстанції у даній справі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом в.о. начальника 8 прикордонного загону від 29.12.2019 № 969-ОС «Про особовий склад», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_1 (П-021020), офіцера (із застосування мобільних підрозділів) відділу прикордонної служби штабу, звільненого з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 (під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації")) частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без права носіння військової форми одягу. Надати час на розрахунок терміном 2 календарних дні 27 та 28 грудня 2019 року. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вражати 30 грудня 2019 року (а.с.16)

Згідно наказу відповідача від 17 січня 2020 року №46-ос «Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно», позивачу виплачено грошову компенсацію за неотримане протягом служби речове майно у розмірі 36 419,53 грн. (а.с.19).

08.12.2020, позивач, у зв`язку з неотриманням під час звільнення довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, на підставі якої повинна нараховуватись та виплачуватись компенсація за неотримане речове майно, з метою з`ясування обставин того за якими цінами було здійснено нарахування та виплата грошової компенсації, зокрема, чи застосовувались при нарахуванні компенсації закупівельна вартість речового майна станом на 01.01.2019 звернувся із запитом до відповідача (а.с.17).

Листом від 17.12.2020 за №705/П-14/П.І., відповідачем надано відповідь із долученням до неї Довідки №396 про вартість речового майна, що належить до видачі, копії речового атестату №379, а також витяг з наказу відповідача від 17.01.2020 №46-ос (а.с.18-21).

30.12.2020, у зв`язку з не наданням відповідачем запитуваної інформації стосовно цін, які застосовувалися при розрахунку та виплаті йому компенсації, позивачем повторно було направлено запит до відповідача для отримання інформації про те, за цінами яких років нараховувалася мені компенсація за неотримане протягом проходження військової служби речове майно. Таку інформацію просив надати по кожній позиції зазначеній у пунктах 1-66 Довідки №396 кожного найменування неотриманого речового майна (а.с.22).

Листом від 06.01.2020 № 703/П1/П.І., відповідач вдруге надав позивачу Довідку №396 про вартість речового майна, що належить до видачі, яку у листі зазначив Довідкою-роз`ясненням до Довідки-розрахунку №396, яка також не містить запитуваної інформації.

01.05.2021, у зв`язку з не наданням відповідачем запитуваної інформації про те, за цінами яких саме років нараховувалася позивачу компенсація за неотримане протягом проходження військової служби речове майно до відповідача направлено адвокатський запит вих. № 12, у якому уповноважена особа позивача - адвокат просив надати інформацію про те, за цінами яких років нараховувалася ОСОБА_1 компенсація за неотримане протягом проходження військової служби речове майно із наданням інформації по кожному найменуванню неотриманого речового майна (а.с.25).

На адвокатський запит, листом від 17.05.2021 № 703/2798 відповідач надав відповідь, що нарахування та виплату позивачу такої компенсації було здійснено за цінами минулих років, протягом яких позивач проходив військову службу (за цінами на дату виникнення права на отримання речового майна), відповідно до розпоряджень Адміністрації Державної прикордонної служби України від 11.02.2017 № 33 «Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився», від 06 січня 2018 року №30 «Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився», від 30 січня 2019 року № 21 «Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився» (а.с.26).

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо здійснення нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 2008 рік, а не станом на 1 січня 2020 року (рік виплати компенсації за неотримане речове майно).

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин застосовуються норми Конституції України, Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в апеляційній скарзі скаржник зазначив, що оскаржує також ухвалу суду першої інстанції від 25.08.2021 року про відмову у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до строку звернення до адміністративного суду, який визначений ч. 5 ст. 122 КАС України щодо проходження та звільнення з публічної служби.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Виходячи з аргументів апеляційної скарги, спірним питанням у цій справі є визначення строку звернення до адміністративного суду з таким позовом та його дотримання позивачем.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.

За характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Предметом спору у даній справі є невиплата позивачу у повному обсязі грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у зв`язку із особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, в якості гарантій соціального і правового захисту військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене статтею 91 вищевказаного Закону, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.

Таким чином, компенсація за речове майно не входить до складу грошового забезпечення та до виплат, які б належали позивачу при звільненні, та носить одноразовий характер.

Специфічний характер правовідносин у такій категорії спорів, у яких на публічно-правовий характер спору накладається майновий аспект, змушує брати до уваги ці особливості при визначенні того, які норми визначають строки звернення до суду для цих справ.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду прийнято постанову від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Для вирішення вказаного правового питання Верховний Суд у наведеній постанові визначив правову природу такої компенсації та строки її виплати.
Судова палата Верховного Суду, проаналізувавши наведені законодавчі приписи та висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, дійшла до такого.

Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата Верховного Суду вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Враховуючи визначену у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19, правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.

Саме такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 26.05.2021 року
у справі № 380/5093/20.
Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина 5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців, а відтак відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини другої статті 122 КАС України.

Матеріалами справи підтверджується, що 27.12.2019 року позивачем подано рапорт (вх№10852) згідно якого позивач зазначив про бажання отримати грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Виплату грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу проведено 17.01.2020 року.

Отже, на дату проведення виплати грошової компенсації (17.01.2020 року) позивач був обізнаний про вартість речового майна, що належить йому до видачі та грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Натомість, не погоджуючись з розміром грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду в червні 2021 року.

Наведене свідчить про пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України, з відповідними позовними вимогами.

За такого правового врегулювання, законодавцем обмежується право позивача на звернення до адміністративного суду з вказаними позовними вимогами місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку, а саме виплати грошової компенсації за неотримане речове майно - 17.01.2020 року.

Оскільки позивач пропустив місячний строк звернення до суду, то наслідком порушеного строку є залишення позову без розгляду (ст. 123 КАС України).

Суд першої інстанції не дослідив зазначених норм, чим припустився помилкових висновків про можливість розгляду зазначеної справи.

Таким чиним, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Вищезазначене є мотивом для врахування судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини, спростовують доводи, викладеними позивачем.

Доводи апеляційної скарги спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. 122, 123, 241-245, 250, 311, 317, 321, 322 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу 8 (Бердянського) прикордонного загону (Військова частина 1491) Державної прикордонної служби України задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року скасувати.

Позовні вимоги залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили 10.01.2022 та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова