Справа № 160/9569/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

28 січня 2022 року Справа №160/9569/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі заяву позивача про встановлення судового контролю по справі № 160/9569/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

18.11.2020 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи ухвалено рішення у справі № 160/9569/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії, яким позовні вимоги задоволено.

14.01.2022 року до суду надійшло клопотання позивача в порядку ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, в якому позивач просив встановити судовий контроль за виконанням у повному обсязі рішення від 18.11.2020 року у справі № 160/9569/20, з виплатою недоотриманих ним сум - 126 187, 20 грн., суб`єктом владних повноважень, а саме: Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як відповідачем, з зобов`язанням подати звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк та зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити на його рахунок доплату за період з 01.04.2019 по 28.02.2020 у розмірі 126187,20 грн., у встановлений судом строк.

В обґрунтування заяви позивач зазначає, що відповідачем на виконання рішення суду по справі №160/9569/20 здійснено перерахунок пенсії з урахуванням основного розміру пенсії 80 % відповідних сум грошового забезпечення з 01.04.2019 року, з урахуванням виплачених сум. Однак, доплата за період з 01.04..2019 року по 28.02.2020 року у розмірі 126 187, 20 грн. виплачена не була. Крім того, позивач зазначає, що з дня набрання рішенням законної сили, відповідач не звертався до ПФУ з проханням виділити додаткові кошти на виконання рішення суду, або вирішення питання з реструктуризації та погашення боргу частинами.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.01.2022 року розгляд заяви призначено здійснювати у порядку письмового провадження.

Вирішуючи питання наявності підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд встановив та зазначає наступне.

18.11.2020 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи ухвалено рішення у справі № 160/9569/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії, яким позовні вимоги задоволено.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року набрало законної сили 19.12.2020 року.

Дніпропетровським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист від 27.01.2021 року.

07.06.2021 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 160/9569/20 від 27.01.2021 року.

Листом № 0400-010901-8/90453 від 08.07.2021 року "Про виконання рішення суду" відповідачем повідомлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області добровільно виконано рішення суду по справі № 160/9569/20, здійснено перерахунок ОСОБА_1 . Доплата ОСОБА_1 за період з 01.04.2019 по 28.02.2021 року в розмірі 126 187, 20 грн. буде здійснена після виділення додаткових бюджетних асигнувань.

Вирішуючи питання наявності підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №160/9569/20, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено підстави та порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

У відповідності до ч.1 ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною 2 та 3 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. Судом можуть бути вжиті заходи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення строку для подачі звіту та накладення штрафу, однак такий захід судового контролю підлягає застосуванню у разі не виконання суб`єктом владних повноважень рішення суду.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15 звертає увагу, що норма статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставою її застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження та Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.

Суд наголошує, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Судом, відповідно до наданих позивачем доказів встановлено, що виконавче провадження за заявою ОСОБА_1 не закінчене та триває, отже державним виконавцем здійснюються дії в рамках повноважень, наданих Законом України «Про виконавче провадження», щодо виконання рішення суду.

Відтак, станом на день подання позивачем заяви, що розглядається, судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пп. 24-27, від 13.06.2006, пп. 18 рішення «Ліпісвіцька проти України» №11944/05 від 12.05.2011).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009).

Аналізуючи наведене, суд зазначає, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача. При цьому, судовий контроль застосовується, якщо існують обставини, що свідчать про не виконання суб`єктом владних повноважень рішення суду та про вжиття позивачем всіх можливих засобів для забезпечення виконання такого рішення і такі засоби не дали результату, а рішення суду залишилось не виконаним.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про недоцільність встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шяхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подати звіт про виконання судового рішення.

Окремо суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права звернутись до суду в порядку статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено його права, свободи чи інтереси в процесі виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 243, 248, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяву позивача про встановлення судового контролю по справі № 160/9569/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя С.І. Озерянська