Справа № 340/4827/21
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 лютого 2022 року м. Дніпросправа № 340/4827/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 р. (суддя Пасічник Ю.П.) в справі № 340/4827/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області (далі ГУ ДПС) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.02.2021 р. № Ф-93789-50, зобов`язання вжити заходи щодо відкликання заяви про примусове стягнення боргу.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вказує, що з дати державної реєстрації по дату припинення підприємницької діяльності позивач не здійснював таку діяльність, не отримував дохід від такої діяльності, не подавав податкову звітність, оскільки до жовтня 2012 р. був працевлаштований.

Вважає, що у контролюючого органу відсутні підстави для нарахування єдиного внеску, виходячи з розміру мінімального страхового внеску, адже визначальним для розрахунку ЄСВ є отримання платником доходу, а у разі відсутності доходу така норма не застосовується. Крім того, обов`язок щодо сплати ЄСВ незалежно від наявності доходу порушує конституційні права особи.

Також апелянт зазначає про незаконність вимоги, оскільки норми чинного законодавства не дозволяють контролюючому органу здійснювати нарахування ЄСВ в автоматичному режимі на підставі інформаційних систем контролюючого органу, а не на підставі звітності платника, оскільки останній такої не подавав, та без проведення документальної перевірки. Саме під час проведення такої перевірки можливо встановити, чи було отримано платником дохід від здійснення господарської діяльності, та визначити базу нарахування єдиного внеску.

Тому вважає, що відповідачем порушено процедуру прийняття вимоги, яка прийнята не на підставі акту перевірки та не на підставі звітності, а також без дотримання строків прийняття вимоги (15 днів з дня вручення акту перевірки, 20 днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла недоїмка).

За період, за який сформована вимога, (01.01.2017 01.12.2020) відповідачем не проводилось документальної перевірки позивача, позивач був позбавлений права на узгодження суми недоїмки.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 25.01.2007 року перебував на загальній системі оподаткування, припинено підприємницьку діяльність 16.06.2021.

Відповідно до інтегрованої картки платника податків загальна сума заборгованості позивача станом на 31.01.2021 року становить 37788,74 грн.

На підставі цих даних 10.02.2021 року Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-93789-50у щодо сплати ОСОБА_1 єдиного соціального внеску в сумі 37788,74 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець та платник єдиного внеску, податкову звітність не подавав, отже, не виконував свої зобов`язання, визначені законодавством, хоча повинен був сплачувати єдиний внесок у розмірі не менше мінімального страхового внеску, незалежно він того, чи отримував він дохід від своєї підприємницької діяльності. При цьому суд першої інстанції вказав на необґрунтованість посилання позивача про формування вимоги без проведення будь-якої перевірки, оскільки вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Також судом першої інстанції зазначено про дотримання контролюючим органом процедури прийняття вимоги.

Суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 25.01.2007 р. по 16.06.2021 р., про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (далі ЄДР) (а.с. 13-15).

Згідно з відомостями інтегрованої картки платника за позивачем станом на 01.02.2021 р. обліковується борг з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 37 788,74,59 грн., в тому числі за 2017 рік 8 448,00 грн., за 2018 рік 9 828,72 грн., за 2019 рік 11 016,72 грн., за 2020 рік (з січня по листопад) 8 495,30 грн.

10.02.2021 р. ГУ ДПС сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-93789-50 на суму недоїмки з ЄСВ 37 788,74 грн. (а.с. 12).

Спірним під час апеляційного перегляду справи є наявність у контролюючого органу повноважень на формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску поза межами перевірки платника, за відсутності відповідного акту перевірки, дотримання контролюючим органом процедури прийняття направлення вимоги, а також власне наявність у фізичної особи-підприємця обов`язку зі сплати єдиного внеску у разі нездійснення підприємницької діяльності та не отримання доходу від такої діяльності.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), відповідно до статті 1 якого єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Аналогічно підпунктом 2.1.3 пункту 2.1 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої постановою Пенсійного фонду України від 27.09.2010 р. № 21-5, визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а також подавати звітність у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затверджено наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 р. №435, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.04.2015 р. за № 460/26905, пунктом 10 розділу IV якого визначено, що фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства формують та подають самі за себе до органів доходів і зборів Звіт, згідно з додатком 5 до цього Порядку.

Не є спірним питанням, що позивачем не подавались звіти щодо сум нарахованого єдиного внеску, відповідно, з набуттям чинності змін до Закону № 2464-VI (з 01.01.2017 р.) позивач повинен був сплачувати єдиний внесок у розмірі не менше мінімального страхового внеску, незалежно він того чи отримував він дохід від своєї підприємницької діяльності.

Таким чином, платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Верховним Судом в постанові від 03.04.2020 р. в справі № 140/642/19 зроблено правовий висновок, відповідно до якого метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Враховуючи, що в періоді, за який позивачу виставлено вимогу, позивач не був найманим працівником, мав статус фізичної особи-підприємця, він повинен був нараховувати та сплачувати єдиний внесок в мінімальному розмірі, не зважаючи на те, що він не мав доходу від підприємницької діяльності.

Стосовно доводів апелянта про порушення відповідачем процедури формування вимоги суд зазначає наступне.

Частиною восьмою статті 9 Закону № 2464-VI встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом, є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, є недоїмкою.

Згідно з частинами другою та третьою статті 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

За змістом частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 р. № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 р. за № 508/26953, (далі Інструкція № 449) органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції.

Згідно з підпунктом 3 пункту 1 розділу II цієї Інструкції платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Орган доходів і зборів веде реєстр виданих вимог про сплату боргу (недоїмки) за формою згідно з додатком 8 до цієї Інструкції.

Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається в органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис, - в органі доходів і зборів.

Таким чином, контролюючі органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) у одному з таких випадків: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

В цьому випадку контролюючим органом вимога про сплату боргу (недоїмки) сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, оскільки платник мав на кінець відповідного періоду недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Відповідно, в цьому випадку проведення перевірки та складення акту перевірки не є обов`язковою умовою для прийняття вимоги.

Позивач як платник єдиного внеску відповідно до законодавства мав обов`язок зі своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиний внеску, а через не здійснення позивачем таких дій у контролюючого органу виникло право на прийняття вимоги про сплату боргу.

Дійсно, оскаржена вимога включає недоїмку з єдиного внеску за період з 01.01.2017 року по 01.12.2020 року, а сформована контролюючим органом лише 10.02.2021 р.

Разом з тим, процедурне порушення не спростовує факту наявності у позивача недоїмки з єдиного внеску, не звільняє платника від обов`язки зі сплати недоїмки з єдиного внеску та не вказує на протиправність вимоги як індивідуального акту.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 р. в справі № 440/1256/19, від 14.03.2019 р. в справі № 826/12543/17.

При цьому обов`язок сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу виник у позивача не у зв`язку з прийняттям оскаржуваної вимоги, а в силу вимог закону, а тому є передбачуваним наслідком правозастосування та не може бути визнаний надмірним тягарем.

Позивач як платник єдиного внеску відповідно до законодавства мав обов`язок зі своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиний внеску, а через не здійснення позивачем таких дій у контролюючого органу виникло право на прийняття вимоги про сплату боргу.

Таким чином, відповідачем правомірно сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 10.02.2021 р. № Ф-93789-50.

Правомірність формування вимоги та, власне, доведеність факту наявності у позивача недоїмки з ЄСВ обумовлюють висновок про необґрунтованість вимог про зобов`язання відповідача вжити заходи щодо відкликання заяви про примусове стягнення боргу.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 р. в справі № 340/4827/21 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 р. в справі № 340/4827/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 07.02.2022 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 07.02.2022 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко