Справа № 280/3119/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 280/3119/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року (суддя Артоуз О.О., м. Запоріжжя) у справі № 280/3119/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), у якому просив визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивача протиправною та дискримінаційною, визнати протиправним, дискримінаційним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу, викладене в листі відповідача 13.01.2021 № 0800-0217-8/1775 та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію позивача; зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вчинити певні дії - поновити виплату пенсії позивачу з 01.06.2000, на вказаний ним банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; стягнути з відповідача кошти в сумі 100,000 гривень (сто тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачу.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 ;

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 викладене в листі від 13.01.2021 №0800-0217-8/1775;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 28.12.2020 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги в частині поновлення пенсії з 01.06.2000 є необґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з 28.12.2020, тобто з дати звернення до відповідача з заявою про поновлення пенсії. Крім того, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними, а компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру як, зокрема, пенсії. Також, суд зазначив, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку в частині строку, з якого має бути поновлено виплату пенсії позивачу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить змінити рішення суду першої інстанції в частині строку з якого має бути поновлена виплата пенсії позивачу, а також зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.06.2000 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що нараховані пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмежень будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а пенсія стає нарахованою в момент її призначення і залишається такою до її чергової зміни. Крім того, положення статей 122, 123 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому вказує, що на день подання заяви про поновлення пенсії позивачем не виконано умови, зокрема

ст. 47, 51 Закону №1058 та пунктів 1.7, 2.9, 2.22, 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів

ст. 311 КАС України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , працював на території України, що засвідчується записами в трудовій книжці.

23.01.1997 позивачу призначена пенсія за віком.

22.12.1999 позивач виїхав на постійне проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль.

28.12.2020 представник позивача за довіреністю звернуся до Пенсійного фонду України з заявою про поновлення пенсії за віком з 01.06.2000.

Листом від 13.01.2021 за вих. №0800-0217-8/1775 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повідомило представника позивача, що позивач на обліку в управлінні не перебуває, пенсію не отримує. З 01.01.2004 позивач за призначенням (поновленням) пенсії в

м. Мелітополі не звертався За попередніми даними його архівна пенсійна справа знаходиться в міжрайонному відомчому архіві Головного управління Пенсійного фонду України в

смт. Михайлівка Запорізької області. Згідно наданих документів (інформації) позивач 22.12.1999 виїхав на постійне проживання до Ізраїлю і на день подання заяви про поновлення виплати пенсії (10.08.2020) він постійно проживає на території іншої держави (Ізраїль), тобто не виконуються умови, зокрема статей 47,51 Закону №1058, пунктів 1.7, 2.22, 2.23, 2.9 Порядку, а саме не подано документи, які підтверджують особу, яка звертається за поновленням пенсії, її вік та місце проживання (реєстрації) в Україні. Таким чином підстав для поновлення пенсії немає.

Позивач не погодившись з відмовою органу Пенсійного фонду України у поновленні виплати пенсії за віком, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права, а вимоги в частині поновлення пенсії з 01.06.2000 є необґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з 28.12.2020, тобто з дати звернення до відповідача з заявою про поновлення пенсії.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції та виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України має право на вибір місця проживання. При цьому обсяг конституційних прав не може бути обмежено.

У пункті 2 ч. 1 ст. 49 та у другом реченні ст. 51 Закону 1058-IV у редакції, чинній до 07.10.2009, було передбачено припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.

Рішенням від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав зазначені положення Закону № 1058-IV такими, що не відповідають Конституції України.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

На виконання зазначеного рішення Конституціного Суду пенсійні виплати підлягають поновленню з дня ухвалення цього рішенням, а саме 07.10.2009 року. Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково визначив дату, з якої можуть бути поновлені права позивача, як дату його звернення із відповідною заявою.

Разом з тим, слід врахувати наступне.

Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Приписами ч.2 ст.49 Закону №1058-IV передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Порядок №22-1).

Згідно з положеннями абзацу першого пункту 1.5 розділу I Порядку №22-1 (в редакції від 15.03.2019, яка була чинною на момент подання заяви про поновлення пенсії), заяви про поновлення виплати пенсії, подаються пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Таким чином, вищевказаними положеннями було визначено виключний перелік осіб, які мають право подати заяву про поновлення виплати пенсії, а саме пенсіонер особисто або його законний представник.

Пунктом 4.1 розділу IV Порядку №22-1 також було визначено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, при зверненні особи з відповідною заявою.

Відповідно до положень пункту 4.3 розділу IV Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення зокрема щодо поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу начальника управління щодо розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Водночас, колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що за результатом розгляду заяви позивача про поновлення пенсії за віком з 01.06.2000 від 10.08.2020 року, поданої його представником за довіреністю 28.12.2020 року, відповідачем складено лише лист від 13.01.2021 №0800-0217-8/1775, зі місту якого вбачається, що питання про поновлення пенсії позивачу, шляхом прийняття остаточного рішення, може бути розглянуто в майбутньому.

З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що лист відповідача від 13.01.2021 №0800-0217-8/1775, не є рішенням, яке мав прийняти відповідач згідно приписів ч.2 ст.49 Закону №1058-IV та Порядку №22-1. Таким чином, відповідач не прийняв відповідного рішення про поновлення/відмову у поновленні пенсії, чим порушив права та законні інтереси позивача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.06.2020 року у справі №265/4170/17, у постанові від 30 вересня 2021 року у справі 200/10179/19-а , який колегія суддів враховує відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до положень ч.2 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з огляду на наведені обставини справи, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 9 КАС України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку щодо необхідності часткового задоволення позову, а саме в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо прийняття рішення за результатом розгляду заяви позивача від 10.08.2020 року про поновлення йому пенсії за віком з 01.06.2000, поданої його представником за довіреністю 28.12.2020 року, та необхідності зобов`язати відповідача повторно розглянути наведену заяву та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів апеляційного суду також зазначає, що уповноваженим органом для поновлення виплати пенсії є Пенсійний фонд і суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень, адже завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що на час надання відповідачем відповіді позивачу листом від 13.01.2021 №0800-0217-8/1775 у розпорядженні відповідача не було пенсійної справи. Крім того, документи, у тому числі трудова книжка та посвідчення особи надані не в оригіналі, як того вимагає Порядок, а нотаріально засвідчені копії. Отже, відповідач має право під час прийняття рішення переконатися у дотриманні позивачем усіх передбачених законом та відповідними нормативно-правовими актами умов для поновлення виплати пенсії.

Відповідно до частин 1 - 4 ст. 317 КАС України судове рішення суду першої інстанції може бути скасовано повністю або частково у разі: 1) неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку щодо необхідності часткового задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, інші доводи апелянта не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Крім того, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 6 ст. 139 КАС України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив судовий збір у сумі 908,00 грн. за подання адміністративного позову та 1362,00 грн. за подання апеляційної скарги.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1135,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 308,317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі

№ 280/3119/21 скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо неналежного розгляду заяви від 10.08.2020 року ОСОБА_1 про поновлення пенсії за віком з 01.06.2000, поданої 28.12.2020 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву від 10.08.2020 року ОСОБА_1 про поновлення пенсії за віком з 01.06.2000, подану 28.12.2020 року представником за довіреністю Ковальова Володимира Олексійовича та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1135,00 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (проспект Соборний, будинок 158-Б, місто Запоріжжя, Запорізька область, 69057, ).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко