Справа № 280/8442/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 січня 2022 року м. Дніпросправа № 280/8442/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпро апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року (головуючий суддя Сацький Р.В.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення суддівської винагороди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі Відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі Відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (далі Третя особа), в якому просила:

- визнати протиправними дії Відповідача щодо нарахування та виплати Позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застуванням обмеження нарахування у сумі 47230,00 грн, а також відмову відповідача виплатити при звільненні судді у відставці суми обмеження в розмірі 159509,14 грн;

- зобов`язати відповідача провести нарахування суддівської винагороди Позивачу на підставі ч. 2, 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді в розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2020 та щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 50% від посадового окладу і за перебування на адміністративній посаді (голова суду) в суді - 10% від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті з 18.04.2020 по 28.08.2020.

В обґрунтування адміністративного позову, зокрема зазначено про те, що Позивач з 08.12.2008 працювала на посаді судді Приазовського районного суду Запорізької області, а 10 вересня 2020 року звільнена у відставку. За період з 01 січня 2020 року до 18 квітня 2020 року їй була нарахована та виплачена суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року, доплати за вислугу років в розмірі 50 % від посадового окладу судді та доплати голові суду 10% від посадового окладу судді, відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», і яка складала 100896,00 гривень, без утримання податків та обов`язкових платежів. В період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року Відповідач здійснював нарахування суддівської винагороди у розмірі, передбаченому ч.2 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», але всупереч вимог статей 8, 19 та 130 Конституції України, виплатив суддівську винагороду у меншому розмірі, ніж це визначено спеціальним Законом, виходячи із суми 47230,00 гривень та застосовуючи Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року, яким встановлені обмеження заробітної плати (грошового забезпечення) працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідач в день звільнення судді у відставку (10.09.2020) не виплатив повністю заробітну плату в частині обмеження за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, що суперечить вимогам ст. 116 КЗпП України. На заяву Позивача про необхідність виплатити суму незаконного обмеження заробітку (суддівської винагороди) територіальне управління ДСА України в Запорізькій області повідомило про відмову.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року адміністративний позов задоволено частково (а.с.143-148).

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням обмеження нарахування у сумі 47230,00 грн, а також відмові Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити при звільненні судді у відставці ОСОБА_1 суми обмеження в розмірі 159509,14 грн.

Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Приазовського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду з 18 квітня по 27 серпня 2020 року в розмірі 159509 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот дев`ять) гривень 14 коп. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що виплачуючи Позивачу суддівську винагороду із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» Відповідач-1 діяв з порушенням вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав Позивача та гарантій незалежності судді.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач-1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Відповідач-1, із посиланням на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що Відповідач-1 на законодавчому рівні позбавлений можливості надавати оцінку будь-якому закону на предмет конституційності, а отже позбавлений і можливості на свій розсуд обирати для застосування той чи інший закон, яким визначається розмір суддівської винагороди, яка у свою чергу фінансується за рахунок державного бюджету. Відповідач-1 як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для виплати Позивачу суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік») у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

Відповідачем-2 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для нарахування та виплати Позивачу суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ).

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що указом Президента України «Про призначення суддів» № 1037/2008 від 13 листопада 2008 року Позивач призначена на посаду судді Приазовського районного суду Запорізької області строком на п`ять років.

Позивача, згідно наказу голови Приазовського районного суду Запорізької області № 109 від 08 грудня 2008 року, зараховано до складу цього суду та, відповідно до постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів» № 452-VII від 05.09.2013, призначено суддею безстроково.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя № 2527/0/15-20 від 01.09.2020, наказу в.о. голови Приазовського районного суду Запорізької області № 41 від 07.09.2020, Позивача звільнено з посади судді цього суду з 11 вересня 2020 року. З 29.09.2016 до звільнення Позивач займала посаду голови Приазовського районного суду Запорізької області.

Судом встановлено, що за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року (включно) Позивачу виплачено суддівську винагороду в обмеженому розмірі згідно зі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

Так, згідно розрахункових листів про суми нарахувань та виплат суддівської винагороди в квітні-серпні 2020 року, відповідачем щомісячно здійснювалося нарахування посадового окладу і щомісячних доплат за вислугу років та за адміністративну посаду у розмірах, передбачених ч. 2 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Але, одночасно відраховувалося обмеження заробітку: в квітні - 20444,19 гривень; в травні - 53666,00 гривень; в червні - 21466,40 гривень; в липні - 20999,75 гривень, в серпні - 48299,40 гривень, всього - 164875,74 гривень.

Відповідно до Довідки ТУ ДСА в Запорізькій області від 04.12.2020 № 08-02/1352 Позивачу нараховано та виплачено:

- за квітень 2020 року -143511,80 грн, у тому числі сума обмеження відповідно до ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - 20444,19 грн, утримані обов`язкові податки та збори із загальної суми нарахування - 27984,80 грн, перераховано на картковий рахунок працівника - 115527,00 грн;

- за травень 2020 року - 47230,00 грн, в тому числі сума обмеження - 53666,00 грн, утримані обов`язкові податки і збори - 9209,85 грн, перераховано працівнику - 38020,15 грн;

- за червень 2020 року - 140844,56 грн, в тому числі сума обмеження - 21466,40 грн, утримані обов`язкові податки і збори - 27464,69 грн, перераховано працівнику - 113379,87 грн;

- за липень 2020 року - 18481,30 грн, в тому числі сума обмеження - 20999,75 грн, утримані обов`язкові податки і збори - 3603,86 грн, перераховано працівнику - 14877,44 грн;

- за серпень 2020 року - 82001,90 грн, в тому числі сума обмеження - 48299,40 грн, утримані обов`язкові податки і збори - 15990,37 грн, перераховано працівнику - 66011,53 грн.

Сума обмеження за період з 28.08.2020 по 31.08.2020, згідно зазначеної довідки, відновлена при перерахунку суддівської винагороди у вересні 2020 року, загальна сума обмеження за період з 18.04.2020 по 28.08.2020, з урахуванням перерахунку становить 159509,14 гривень.

Із змісту заяви Позивача від 28.10.2020 про виплату нарахованої та обмеженої у виплаті суми суддівської винагороди, а також відповіді Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області № П-147/08-04/3391 від 02.11.2020 судом встановлено, що Відповідач-1 відмовив Позивачу після звільнення у виплаті суми обмеження суддівської винагороди, здійсненої в період з 18.04.2020 по 28.08.2020.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 19, 42 Закону України «Про Державний бюджет України на 1999 рік» (справа про фінансування судів) від 24 червня 1999 року № 6-рп/1999, Конституційний Суд України зазначив: «Однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів. Важливим механізмом забезпечення такої гарантії є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов`язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів шляхом окремого визначення у Державному бюджеті України видатків на утримання судів. Централізований порядок фінансування судових органів з Державного бюджету України в обсягах, які мають забезпечувати належні економічні умови для повного і незалежного здійснення правосуддя, фінансування потреб судів (витрати на розгляд судових справ, комунальні послуги, ремонт і охорону судових приміщень, придбання оргтехніки, поштові витрати тощо) має обмежити будь-який вплив на суд і спрямований на гарантування судової діяльності на основі принципів і приписів Конституції України.

Відсутність встановлених нормативів фінансування судів державою не може бути підставою для довільного визначення його обсягів органами законодавчої або виконавчої влади, оскільки необхідні витрати з Державного бюджету України на суди не можуть скорочуватися до рівня, який не забезпечує виконання вимог статті 130 Конституції України щодо фінансування судів.

Отже, видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом».

Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного і незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією України права людини і громадянина на судовий захист (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» і підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, за змістом його статті 135 (частини 1) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно ч.3 ст.135 вказаного Закону базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч.ч. 5,6 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддям за наявності стажу роботи більше 20 років виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу. А також, суддям, які обіймають посади голови суду виплачується щомісячна доплата в розмірі 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Згідно ч.9 ст.135 наведеного спеціального Закону, обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Таким чином, з урахуванням положень Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виключно цим законом встановлюється та регулюється розмір винагороди судді та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Частиною 3 ст.148 цього Закону визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Частиною 1 ст. 151 цього Закону передбачено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Частиною 4 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Згідно з п. 1 Положення про Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, затвердженого головою Державної судової адміністрації України 25.09.2015, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області є територіальним органом Державної судової адміністрації України та їй підпорядковується. Основним завданням ТУ ДСА України в Запорізькій області є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Запорізької області та фінансове забезпечення місцевих загальних судів в Запорізької області з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.

Відповідно до п. 4.1 зазначеного Положення до повноважень Територіального управління ДСА України в Запорізькій області належить забезпечення належних умови діяльності місцевих судів Запорізької області в межах повноважень, визначених законом.

Згідно п.4.3 цього Положення територіальне управління здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності ТУ ДСА України в Запорізькій області та місцевих загальних судів Запорізької області.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX внесено зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», зокрема, доповнено статтями 28-32.

Статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

При цьому зміни щодо розміру винагороди судді до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який є спеціальним законом, що регулює вказане питання у відповідності до норм Конституції України, не вносились.

У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі № 1-2/2013, Конституційний Суд України занотував, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру суддівської винагороди є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (ч. 1 ст. 124 Конституції України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Верховний Суд, у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, ухвалені за позовом судді Кропивницького апеляційного суду про визнання протиправним та скасування наказу про застосування обмежень у виплаті суддівської винагороди в період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, зазначив:

«Колегія суддів констатує, що обмеження виплати позивачеві, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ; тут ці закони - у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) було неправомірним».

Доводи Відповідача-1, що Територіальне управління може проводити нарахування і виплати лише в рамках та межах визначених законодавством України в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, не нівелюють висновки суду про необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону №1402-VIII при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди. Обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», всупереч вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.

Отже, вчинення Відповідачем-1, як розпорядником бюджетних коштів, відповідних дій на виконання вимог чинного законодавства, які розглядаються як дії держави в цілому, за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

Жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на суддівську винагороду (за умови відсутності змін до кошторисів судів та паспорту бюджетної програми) не дозволив Відповідачу-1 виплатити суддівську винагороду в повному обсязі, суду не надано.

Відповідно до інформації, яка отримана судом на виконання ухвали суду про витребування доказів від ДСА України (лист від 05.04.2021 №08-03/1717) зміни до кошторису ТУ ДСА України в Запорізькій області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» не вносились. У 2020 році бюджетні асигнування на оплату праці суддям та працівникам апарату судів окремо не обліковувались та не розподілялись.

Основоположним у правових відносинах є принцип верховенства права, що в аспекті спірних відносин дає підстави для висновку, що положення Закону України №553-IX та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими обмежувався розмір суддівської винагороди, не можуть вважатись заснованою на нормах Конституції України правовою підставою для позбавлення Позивача права на отримання такої суддівської винагороди в розмірі, визначеному статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», як елементу забезпечення реального функціонування принципу незалежності суддів, а отже не повинні були застосовуватись відповідачами.

При цьому, Відповідачі як державні органи у системі правосуддя в силу специфіки своєї діяльності не могли не усвідомлювати змісту вказаних вище положень правових актів щодо суддівської винагороди, їх пріоритетності над іншими нормами інших НПА а відтак, розраховуючи її з урахуванням «карантинних обмежень», тобто у меншому розмірі, здійснюючи фінансування вказаних видатків - усвідомлено діяли в порушення вказаних правових норм Конституції України, ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та норм міжнародного права, чим і зумовлений наведений вище висновок суду.

Отже, виплачуючи Позивачу суддівську винагороду із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» Відповідач-1 діяв з порушенням вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав Позивача та гарантій незалежності судді.

Згідно ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Враховуючи встановлені обставини та наведені норми законів відмова Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити при звільненні судді у відставці ОСОБА_1 суми обмеження в розмірі 159509,14 грн є такою, що суперечить також вимогам ст.116 КЗпП України.

З огляду на викладене, позовна вимога про зобов`язання ТУ ДСА України в Запорізькій області провести нарахування суддівської винагороди Позивачу на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді в розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року та щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 50% від посадового окладу і за перебування на адміністративній посаді (голова суду) в суді - 10% від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті з 18 квітня по 28 серпня 2020 року задоволенню не підлягає, так як згідно довідки відповідача 1 від 04.12.2020 № 08-02/1352, суддівська винагорода Позивачу нарахована у повному обсязі, проте перерахована на картковий рахунок Позивача з урахуванням обмеження у розмірі 159509,14 грн. в період із 18.04.2020 по 27.08.2020 (включно). За період з 28.08.2020 по 31.08.2020 сума обмеження відновлена та перерахована Позивачу.

Отже, підстави для зобов`язання Відповідача-1 нарахувати Позивачу суддівську винагороду за вказаний період у відповідності до приписів статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - відсутні, оскільки Відповідачем-1 нараховано Позивачу суддівську винагороду за спірний період відповідно до вимог закону, однак, застосовано обмеження при перерахунку на картку працівника.

Належним способом захисту прав Позивача в даному випадку є стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь Позивача нараховану, але не доплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (включно) у розмірі 159509,14 гривень з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 17 травня 2021 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року по справі №280/8442/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова