Справа № 640/23518/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, за участю третіх осіб - Державної судової адміністрації України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі - Територіальне управління ДСА України в місті Києві) щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня по серпень 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням обмежень її розміру, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати Територіальне управління ДСА України в місті Києві здійснити перерахунок суддівської винагороди за період з 18 квітня по серпень 2020 року включно у повному обсязі згідно зі ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» без застосування обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», відповідно до розміру суддівського окладу, визначеного штатним розписом Солом`янського районного суду міста Києва з урахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 40%, встановленої наказом голови Солом`янського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року № 21-ОС;

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Територіального управління ДСА України в місті Києві щодо невжиття заходів по компенсації ОСОБА_1 недоотриманої суддівської винагороди з 18 квітня до 27 серпня 2020 року;

- стягнуто з Територіального управління ДСА України в місті Києві на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду судді на підставі ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 200848 грн 17 коп за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку дослідженим доказам та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник вказує на те, що обмеження розміру суддівської винагороди на період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року були встановлені безпосередньо Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Відповідач наголошує на тому, що відповідні норми вказаного Закону втратили чинність тільки в день ухвалення Конституційним Судом України рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020. Також скаржник просить врахувати, що розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань. Додатково Територіальне управління ДСА України в місті Києві наголошує на тому, що стягнення на користь позивача недоотриманої суддівської винагороди необхідно здійснювати шляхом безспірного списання визначеної суми коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є ДСА України в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.

Третя особа - Державна судова адміністрація України (далі - ДСА України) також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому наголосила на тому, що не нараховує та не здійснює виплату суддівської винагороди суддям. Нарахування і виплату суддівської винагороди позивачу здійснює Територіальне управління ДСА України в місті Києві з бюджетних коштів як розпорядник нижчого рівня. Третя особа наголошує на тому, що бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік Територіальному управлінню ДСА України в місті Києві за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя» за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 421731,0 тис грн були відкриті у повному обсязі. Зміни до кошторису Територіального управління ДСА України в місті Києві стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у 2020 році не вносилися. Також ДСА України виклало свої доводи щодо правомірності дій відповідача щодо обмеження розміру суддівської винагороди позивача, виплаченої у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року.

Від третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Територіального управління ДСА України в місті Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року - без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Солом`янського районного суду м. Києва.

У період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року до позивача як особи, яка працює на посаді судді було застосовано обмеження розміру суддівської винагороди, передбачені ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Згідно з довідкою Територіального управління ДСА України в місті Києві про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду від 10 вересня 2020 року № 752 за період з квітня по серпень 2020 року загальна сума коштів, що не були виплачені внаслідок застосування таких обмежень, становить 212649 грн 81 коп.

Не погоджуючись із виплатою суддівської винагороди за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року у меншому розмірі ніж передбачений ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що невиплата позивачу суддівської винагороди у розмірі, визначеному ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є протиправною, адже відповідно до ст. 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Враховуючи те, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є законами про судоустрій, не є складовою спеціального законодавства про судоустрій та статус суддів, ці закони жодним чином не можуть регулювати та визначати розмір суддівської винагороди, умови її виплати, оскільки це є порушенням прямих норм Конституції України та прийнятих у їх розвиток приписів ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом свого права на суддівську винагороду, розмір якої у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року було обмежено.

Правовідносини, пов`язані з нарахуванням і виплатою суддівської винагороди, регулюються Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Згідно зі ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Особливості забезпечення суддів суддівською винагородою викладені у ст. 135 вказаного Закону.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді Верховного Суду - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Водночас Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», який набув чинності 18 квітня 2020 року, Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було, зокрема, доповнено новою статтею 29.

Вказана норма права встановлювала, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Таке обмеження було застосоване до нарахування, зокрема, суддівської винагороди суддям.

Разом з тим положення, які б вносили зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у Законі України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» відсутні.

У подальшому рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 положення ч.ч. 1, 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року діяли два нормативно-правові акти, які по різному регулювали правовідносини щодо визначення розміру суддівської винагороди - Закон України «Про судоустрій і статус суддів» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Визначення способу подолання правової колізії, яка виникла внаслідок одночасної дії вказаних законів, один з яких є спеціальним нормативно-правовим актом з питань судоустрою і статусу суддів, а інший - нормативно-правовим актом, що регулює такі ж правовідносини і прийнятий пізніше в часі, було предметом дослідження Верховним Судом.

Згідно з правовою позицією, що вперше викладена у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20 та у подальшому підтримана в інших постановах Верховного Суду, Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», позаяк він не є законом про судоустрій і ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Для спірних правовідносин спеціальними є норми ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закон України «Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»).

Такий висновок обґрунтований тим, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема його ст. 135, що спирається передусім на конституційні положення ч. 2 ст. 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

За правилами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час розгляду і вирішення справи колегія суддів виходить із того, що ОСОБА_1 має право на отримання суддівської винагороди, у тому числі за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року, у розмірі, визначеному ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Нарахування і виплата суддівської винагороди за вказаний період із урахуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», не узгоджується з вимогами ст. 130 Конституції України та порушує право позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі.

Визначаючи особу, яка має відповідати за адміністративним позовом та спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 , колегія суддів враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація України також визначена як головний розпорядник бюджетних коштів.

Згідно з ч. 4 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Зазначені норми права вказують на те, що територіальні управління Державної судової адміністрації України є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня.

Сторонами справи не заперечується, що фактичне нарахування і виплату суддівської винагороди судді Солом`янського районного суду м. Києва Зелінській М.Б. здійснює саме Територіальне управління ДСА України в місті Києві.

Як вбачається з довідки Територіального управління ДСА України в місті Києві від 10 вересня 2020 року № 752, у період з квітня по серпень 2020 року позивачу нараховано і виплачено суддівську винагороду у розмірі, передбаченому ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», який не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

В цілому погоджуючись з доводами відповідача про те, що він не уповноважений на власний розсуд вирішувати який нормативно-правовий акт потрібно виконувати, колегія суддів під час розгляду і вирішення справи виходить з того, що такі дії Територіального управління ДСА України в місті Києві є протиправними з тієї точки зору, що порушують право позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі, визначеному ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

При вирішенні аналогічних спорів Верховний Суд, приймаючи рішення про направлення справ на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на необхідність дослідження обставини щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на виплату суддівської винагороди (яким був обсяг фінансування потреб на виплату суддівської винагороди протягом спірного періоду, зокрема чи вносилися зміни до кошторису суду в цій частині і які, яким чином розпорядилися цими коштами).

Також Верховний Суд звертав увагу на необхідність з`ясування правового і процесуального статусу ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди, адже розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на 2020 рік.

Такі висновки викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 140/15762/20.

Згідно зі ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до п.п. 4, 7, 9 ч. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів: затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

Згідно з листом ДСА України від 25 червня 2021 року № 1012655/21 (том 1 а.с. 168) відповідно до Інструкції щодо застосування кодів економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12 березня 2012 року № 333 (зі змінами), виплата суддівської винагороди як і заробітної плати працівникам апарату суду у 2020 році здійснювалася за кодом економічної класифікації видатків (далі - КЕКВ) 2111 «Заробітна плата». Кошторисні призначення Територіального управління ДСА України в місті Києві для місцевих загальних судів за зазначеним кодом станом на 31 грудня 2020 року становили 421731,0 тис грн. Зміни до кошторису Територіального управління ДСА України в місті Києві стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносились. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік Територіальному управлінню ДСА України в місті Києві за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 421731,0 тис. грн, відкриті в повному обсязі.

Зазначений лист підтверджує, що бюджетні асигнування, передбачені кошторисом Територіального управління ДСА України в місті Києві на 2020 рік, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не змінювалися. Рішення про зменшення кошторисних призначень для відповідача у 2020 році ДСА України не приймалося.

Вказані обставини також підтверджені відповідачем у листі від 29 червня 2021 року № 6-2475/21 (том 1, том 169-171), де зазначено, що у період з квітня по серпень 2020 року згідно кошторису, затвердженого для районних судів м. Києва (окремі кошториси для кожного районного суду м. Києва не передбачені), обсяг затверджених бюджетних асигнувань становив 158642200 грн 00 коп. Обсяг фінансування витрат на виплату суддівської винагороди на вказаний період також становив 158642200 грн 00 коп.

Внаслідок застосування обмежень суддівської винагороди суддям Солом`янського районного суду м. Києва за період з квітня по серпень 2020 року не було виплачено 5139767 грн 16 коп.

Листом Територіального управління ДСА України в місті Києві від 29 червня 2021 року № 6-2475/21 також підтверджено, що кошти для виплати суддівської винагороди та заробітної плати працівників апарату в кошторисі затверджені за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» однією сумою.

У запереченнях проти позову від 02 червня 2021 року № 6-2098/21-вих (том 1 а.с. 93-97) відповідач зазначає, що обмеження розміру суддівської винагороди та додаткове фінансування дало змогу покрити дефіцит по оплаті праці, зокрема здійснити стимулюючі виплати для працівників апаратів районних судів м. Києва.

Таким чином різниця між сумою кошторисних призначень для Територіального управління ДСА України в місті Києві за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» та сумою фактично виплаченої суддівської винагороди за квітень - серпень 2020 року була використана відповідачем на покриття витрат на оплату праці працівників апарату районних судів м. Києва.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що виплата ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року у меншому розмірі ніж передбачений ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» була обумовлена виключно застосуванням Головним управлінням ДСА України в місті Києві обмежень, передбачених ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».

У свою чергу ДСА України після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не вчиняла дій, спрямованих на внесення зміни до кошторису Територіального управління ДСА України в місті Києві стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» за 2020 рік.

У зв`язку з цим колегія суддів приходить до висновку про те, що належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 є саме Територіальне управління ДСА України в місті Києві.

Обираючи спосіб захисту прав позивача, які були порушені внаслідок виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року в неналежному розмірі, колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/11205/2020, згідно з яким розмір суддівської винагороди встановлено ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тож позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість). У такому контексті можемо говорити про те, що є підстави для стягнення заборгованої суми, що вимагає від суду встановлення, серед іншого, розміру заборгованості.

Водночас розмір суддівської винагороди, невиплаченої ОСОБА_1 за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року у зв`язку із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування на підставі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є спірним та становить 212649 грн 81 коп.

Вказана сума визначена Територіальним управлінням ДСА України в місті Києві та зазначена у довідці про нараховану та фактично виплачену ОСОБА_1 суддівську винагороду від 10 вересня 2020 року № 752, що приєднана до матеріалів справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача є стягнення з Територіального управління ДСА України в місті Києві на її користь суддівської винагороди за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року в розмірі 212649 грн 81 коп.

Колегія суддів приймає до уваги, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, що викладена, зокрема, в постанові від 23 червня 2021 року у справі № 520/13014/2020, позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди. У віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами п. 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. Верховний Суд також зауважив, що враховуючи приписи ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган (у цьому випадку ДСА України), можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.

Разом з тим під час розгляду і вирішення цього спору були встановлені обставини, які свідчать, що належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 є саме Територіальне управління ДСА України в місті Києві.

Також колегія суддів враховує, що стягнення коштів з Територіального управління ДСА України в місті Києві, а не ДСА України, в цілому не виключає можливості списання коштів за цим судовим рішення за рахунок коштів бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Відповідно до п. 25 вказаного Порядку безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. У разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

За змістом зазначеної норми, якщо боржником за судовим рішенням є розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, проте в головного розпорядника бюджетних коштів наявна окрема бюджетна програми для забезпечення виконання рішень суду, безспірне списання коштів з такого боржника здійснюється саме відповідною бюджетною програмою.

Таким чином, у разі невиконання Територіальним управлінням ДСА України в місті Києві судового рішення у цій справі в добровільному порядку та виникнення потреби у зверненні його до примусового виконання, безспірне списання коштів буде здійснено саме за рахунок коштів бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

Додатком № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено розподіл видатків Державного бюджету України на 2020 рік, яким для ДСА України передбачена бюджетна програма 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Така ж бюджетна програма передбачена й Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік».

Відповідно, судове рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки ДСА України як органу, у віданні якого перебуває бюджетна програма 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» та як головного розпорядника бюджетних коштів, який затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Зазначені обставини вказують на необхідність залучення ДСА України до участі в цій справі саме як третьої особи.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги Територіального управління ДСА України в місті Києві не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 14 вересня 2021 року, та не можуть бути підставою для його скасування.

Враховуючи наведене колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. У звязку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Територіального управління ДСА України в місті Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Л.Т. Черпіцька