Справа № 280/2339/21
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2022 року м. Дніпросправа № 280/2339/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Запорізької обласної прокуратури

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року

у справі №280/2339/21

за позовом ОСОБА_1

до Запорізької обласної прокуратури , Київської міської прокуратури

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2021 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Запорізької обласної прокуратури, Київської міської прокуратури в якому просила:

- визнати бездіяльність Запорізької обласної прокуратури, щодо неналежного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме невиплати їй частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 по 02.08.2016 р. протиправною та зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру сплатити на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати у розмірі 169 463,88 (сто шістдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят три гривні 88 копійок ;

- визнати бездіяльність Київської міської прокуратури, щодо неналежного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме невиплати їй частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. 3ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 03.08.2016 р. по 12.03.2021 р. протиправною та зобов`язати Київську міську прокуратуру сплатити на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати у розмірі 1 065 593,95 (один мільйон шістдесят п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто три гривні 95 копійок) гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заробітна плата у період з 01.07.2015 р. по 12.03.2021 р. виплачувалась позивачці всупереч положенням ч. 3ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», внаслідок чого їй спричинена матеріальна шкода у вигляді неотриманої частини заробітної плати. Як на підставу даного позивачка посилається на рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового соціального страхування.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 р. у справі № 280/2339/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Київської міської прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Судом встановлено, що у період з 14.01.2015 р. по 12.03.2021 р. позивачка працювала в органах прокуратури України, а саме з 14.01.2015 р. по 02.08.2016 р. в органах прокуратури Запорізької області та з 03.08.2016 р. по 12.03.2021 р. в органах прокуратури м. Києва. Під час роботи позивачка отримувала заробітну плату в розмірі меншому ніж визначено чинним законодавством, що регулює питання оплати праці прокурорам.

Дослідивши обставини по справі, суд дійшов висновку, що оскільки рішенням Конституційного суду визнано таким, що не відповідає Конституції України положення, яке передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, - відповідно протиправними є дії відповідачів щодо нарахування та виплати заробітної плати в розмірі меншому ніж визначено законом. Спростовуючи аргументи відповідачів щодо непоширення дії рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 р. на правовідносини, що виникли до 26.03.2020р., суд першої інстанції зазначив, що виправлення помилок , допущених при ухваленні законів, передбачено саме ст. 152 Конституції України , а захист прав та інтересів осіб, яким внаслідок дії законів, що не відповідали Конституції України , завдано матеріальної чи моральної шкоди , визначений саме прямою нормою ч.3 ст.152 Конституції України, яка і застосована судом при вирішенні даної справи. Наведені висновки обумовили рішення про повне задоволення судом позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, Київською міською прокуратурою та Запорізькою обласною прокуратурою подано апеляційні скарги, згідно яких особи, які подають апеляційні скарги просять скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 р. у справі № 280/2339/21, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржники вважають, що суд не врахував, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання, зокрема питання заробітної плати позивачки, лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Крім того, відсутні підстави і для нарахування позивачці посадового окладу визначеного ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 26.03.2020 р. по 12.03.2021 р., оскільки Закон України «Про прокуратуру» (із змінами передбаченими Законом від 19.09.2019 р. № 113-ІХ) передбачає оплату праці, зокрема прокурорів місцевих прокуратур на період їх реформування, відповідно до постанови КМУ від 31.05.2012 № 505.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представниця заявників апеляційних скарг надала пояснення, суть яких зводиться до доводів апеляційних скарг. Представниця відповідачів просила скасувати рішення суду з огляду на його необґрунтованість та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачка та її представник своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористались, у судове засідання не прибули. Відповідно до матеріалів справи, позивачка та її представник належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, оскільки в справу направлено відзив, з посиланням на ухвалу суду від 06.12.21р., де зазначена дата та час проведення судового засідання. Крім того, від представника окремо в справу направлено заяву про вступ у справу як представника ОСОБА_1 адвоката Єренко Д.В. Зазначена заява, крім іншого, містить прохання відкласти на іншу дату розгляд справи у зв`язку з зайнятістю представника позивача у іншому судовому засіданні. Вказана причина, на переконання судової колегії, не є поважною для відкладення справи, з огляду на відсутність будь яких підтверджуючих доказів, які би свідчили про зайнятість представника у іншому процесі. Крім того, позивачка та представник на власний розсуд вирішують питання пріоритетності участі у судових засіданнях і вирішення цього питання не може впливати на призначені судом справи та їх розгляд.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає наявними підстави для задоволення апеляційних скарг, та зазначає:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, ОСОБА_1 з 14.01.2015 по 12.03.2021 працювала в органах прокуратури, що підтверджується копією трудової книжки наявної в матеріалах справи.

Згідно наказу Прокуратури Запорізької області № 14к від 14.01.2015 призначено ОСОБА_1 стажистом на посаду прокурора прокуратури Заводського району м. Запоріжжя, тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною зі строком стажування до одного року.

Наказом Прокуратури Запорізької області № 125к від 24.03.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора прокуратури Заводського району м. Запоріжжя, тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною.

Згідно наказу Прокуратури міста Києва № 1821к від 03.08.2016 р. ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 м. Києва в порядку переведення з органів прокуратури Запорізької області.

Наказом Київської міської прокуратури № 356к від 04.03.2021 р. ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 міста Києва та органів прокуратури з 12.03.2021 р.

З наявних в матеріалах справи розрахункових листів з Запорізької обласної прокуратури та Київської міської прокуратури, судом встановлено наступні розміри посадового окладу, що виплачені позивачці:

за розрахунковим листом за 2015 рік.: за липень 1 319,04 грн., за серпень 1310,05 грн., за вересень 1190,95 грн., за жовтень 328,33 грн., за листопад 1390,72 грн., грудень 1229,57 грн.

за розрахунковим листом за 2016 рік: за січень 1724,63 грн., за лютий 2 048 грн., за березень 1 675,64 грн., за квітень 2048 грн., за травень 1 940,21 грн., за червень 431,16 грн., за липень 1861,82 грн., за серпень 1861,82 грн., за вересень 2048 грн., за жовтень 2048 грн., за листопад 2048 грн., грудень 2048 грн.

за розрахунковим листом за 2017 рік: за січень 1638,40 грн., за лютий 2048 грн., за березень 2048 грн., за квітень 2048 грн., за травень 2048 грн., за червень 2048 грн., за липень 487,62 грн., за серпень 1396,36 грн., за вересень 5144 грн., за жовтень 5660 грн., за листопад 5660 грн., грудень 5660 грн.

за розрахунковим листом за 2018 рік: за січень 4581,90 грн., за лютий 5660 грн., за березень 4312,38 грн., за квітень 5660 грн., за травень 5660 грн., за червень 5660 грн., за липень 4373,64 грн., за серпень 5660 грн., за вересень 5660 грн., за жовтень 3087,27 грн., за листопад 5660 грн., грудень 5660 грн.

за розрахунковим листом за 2019 рік: за січень 5660 грн., за лютий 4811 грн., за березень 5377 грн., за квітень 5660 грн., за травень 5660 грн., за червень 5031,11 грн., за липень 5 660 грн., за серпень 4581,90 грн., за вересень 2964,76 грн., за жовтень 5660 грн., за листопад 5660 грн., грудень 5660 грн.

за розрахунковим листом за 2020 рік: за січень 5660 грн., за лютий 5660 грн., за березень 5660 грн., за квітень 5660 грн., за травень 5660 грн., за червень 4245 грн., за липень 738,26 грн., за серпень 4245 грн., за вересень 5660 грн., за жовтень 5660 грн., за листопад 2695,24 грн., грудень 5929,52 грн.

за розрахунковим листом за 2021 рік: за січень 4766,32 грн., за лютий 5660 грн., за березень 3061,55 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідачів в частині нарахування та виплати посадових окладів у розмірі, що є меншим ніж встановлений статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», що призвело до завдання матеріальної шкоди у вигляді неотримання частини заробітної плати позивачка звернулась до суду.

Як вбачається із заявленого позову, порушення своїх прав позивачка пов`язує з протиправною бездіяльністю відповідачів, яка полягає у нарахуванні та виплати їй заробітної плати не у розмірі, передбаченому ст.81 Закону України «Про прокуратуру». Способом захисту порушеного права позивачки визначено стягнення саме з відповідачів матеріальної шкоди, у розмірі недоплаченої заробітної плати.

Таким чином, визначальним у цій справі є встановлення обставин, які б підтверджували або спростовували позицію позивачки про допущену відповідачами, у спірних правовідносинах, протиправну бездіяльність.

З цього приводу, колегія суддів зазначає:

Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VІІ набрав чинності 15.07.2015, крім статті 12 (місцеві прокуратури) та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15.12.2015 (абзац 3 п.1 розд. XII "Прикінцеві положення").

З набранням чинності Законом № 1697-VІІ втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ 1991 року, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, яка втрачає чинність з 15.12.2015 (п. 3 розд. XII "Прикінцеві положення").

Статтею 49 Закону 1789-ХІІ визначалося матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури.

Отже, до 14.12.2015 порядок матеріального забезпечення прокурорів визначався ст. 49 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (1991 року).

Починаючи з 15.12.2015 (після втрати чинності ст..49 Закону №1789-ХІІ) матеріально-побутове забезпечення прокурора визначалося Законом № 1697-VІІ.

Згідно із ч.1 ст.81 Законом № 1697-VІІ заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст. 81 Закону № 1697-VІІ передбачалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (в подальшому розмір окладу змінювався). Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом прокурора регіональної прокуратури - 1,2. В подальшому з 01.01.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII, яким внесено зміни до ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" та визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а в подальшому посадовий оклад збільшений до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (Закон № 113-IX від 19.09.2019).

Після прийняття Закону України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", були прийняті Закон України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Так, Законом № 79-VIII доповнений розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України , зокрема, п. 26, який передбачив, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.1, 2 ст.89 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

У свою чергу, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ч.1 ст.90 Закону України «Про прокуратуру»).

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу, що відповідачі не наділені правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивачки та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру».

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом у справі №320/1874/19.

У свою чергу, вищенаведене правове регулювання виплати заробітної прокурорам існувало до ухвалення Конституційним Судом України рішення від 26.03.2020 у справі № 1-223/2018(2840/18).

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідачів, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідачі, у спірних відносинах, були зобов`язані і діяли у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин.

З цих підстав суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 р., на яке посилається позивачка, впливає на спірні правовідносини, так як частина заявлених позивачкою вимог стосується періоду до прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного суду , викладеною в ухвалі від 18.03.2021 р. по справі № 815/1349/16.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутні правові підстави стверджувати про допущену відповідачами протиправну бездіяльність, в частині неправомірного нарахування та виплати позивачці заробітної плати у період з 01.07.2015 по 26.03.2020р.

Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Встановлена рішенням Конституційного Суду України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового суду від 28 січня 2021 року у справі № 560/703/20.

Судова колегія звертає увагу, що у рішенні Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині рішення чітко вказано, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з огляду на наведене, враховуючи відсутність у відповідачів права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачці самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлений постановою КМУ №505 та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що відповідачами не було допущено бездіяльності щодо неналежного розрахунку з позивачкою і як наслідок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання сплатити матеріальну шкоду за період з 01 липня 2015 року до моменту прийняття рішення Конституційним Судом України.

В той же час, суд апеляційної інстанції надаючи оцінку доводам позивачки, що предметом даного спору є відшкодування шкоди завданої прийняттям неконституційного акту у вигляді недоплаченої частини заробітної плати, недоотриманої ОСОБА_1 вважає, що суми недоотриманої заробітної плати можуть вважатися збитками у розумінні ст.22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 частини другої тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

У справі, яка переглядається, збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивачка недоотримала внаслідок порушення її цивільного права.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що право особи на отримання винагороди (заробітної плати) за виконану роботу є правом цивільним, в незалежності від того, в яких відносинах таке право виникло чи то в відносинах, пов`язаних з проходженням публічної служби чи то в відносинах, не пов`язаних з проходженням публічної служби.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що недоотриманні суми заробітної плати, в результаті порушення цивільного права, є збитками у вигляді недоотриманих доходів (упущена вигода). Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, зазначені положення Конституції України, як норми прямої дії, прямо передбачають як можливість виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, у спосіб визнання таких законів неконституційними повністю чи в окремій частині, так і право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним.

Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, особа, яка внаслідок прийняття неконституційного закону, отримувала заробітну плату у меншому розмірі, має право на відшкодування збитків у вигляді недоотриманих доходів (заробітної плати) упущеної вигоди. Вказаний висновок суду апеляційної інстанції зроблено враховуючи те, що за умови неможливості застосування рішення Конституційного Суду на правовідносини, які мали місце до часу його ухвалення (ретроспективна дія), а саме така зазначена правова позиція покладена колегією в основу скасування рішення у даній справі, буде мати місце ситуація при якій стає неможливим захист порушеного права та відшкодування (виплати) недоотриманих сум заробітної плати.

В той же час, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду, не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з відповідачів матеріальної шкоди з таких підстав.

У заявленому позові позивачка посилається як на норми Основного закону (ч.3 ст.152) так і на положення Законів України « Про оплату праці», КЗпП, Конвенцію « Про захист заробітної плати».

Як зазначено вище, відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України компенсація за завдану шкоду відшкодовується державою.

У спірному випадку позивачкою заявлено вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди до органів Прокуратури, в яких вона обіймала посаду та які виплачували заробітну плату. В той же час, як зазначено вище саме діями (бездіяльністю) відповідачів ОСОБА_1 не було завдано шкоди, оскільки останні виплачували заробітну плату позивачці виходячи із правового регулювання, яке існувало на той час. Крім цього, враховуючи положення ч.3 ст.152 Конституції України, шкода відшкодовується державою, а не державними органами, в яких позивачка працювала на посадах прокурора.

Суд апеляційної інстанції вважає, що завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Тобто, законодавством передбачено підстави відшкодування шкоди, у тому числі, державою, у випадку прийняття державним органом нормативно-правового акту в результаті чого особі завдано шкоду.

Відповідно до п.18 ч.1 ст.4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У спірному випадку відповідачами не приймалося нормативно-правових актів, які б вплинули на розмір виплаченої заробітної плати, що свідчить про безпідставність посилань позивачки на протиправну бездіяльність заявлених у позові відповідачів тому, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення заявленого позивачкою позову.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції не може вирішувати питання про заміну належного відповідача у справі, судова колегія, скасовуючи рішення суду у даній справі , вважає відсутніми правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог до визначених позивачкою відповідачів, з огляду на що приймає нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 р. у справі № 280/2339/21 - задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 р. у справі № 280/2339/21 скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в випадках та строки передбачені ст.ст.328,329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко