Справа № 340/308/21
Суддя: Г.М. Момонт
Дата ухвалення: 2022-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

11 лютого 2022 року м. Кропивницький Справа №340/308/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Момонт Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження в м. Кропивницькому адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача: Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, м. Київ, вул. Народного ополчення, 3

про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про стягнення з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі в сумі 43 681,75 грн.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 р. відкрито провадження в адміністративній справі (а.с.16).

Судом встановлено, постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.06.2016 р. у справі №П/811/264/16 за позовом ОСОБА_1 до Держгеокадастру України та Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2016 р. (а.с.81-82),позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволені; визнано незаконним та скасовано наказ Держгеокадастру України від 23.02.2016 року №186 - то «Про звільнення ОСОБА_1 »; визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 24.02.2016 року №44-к «Про оголошення наказу Держгеокадастру від 23.02.2016 року №186- то «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на роботі - на посаді заступника начальника відділу - завідуючого сектором державного земельного кадастру відділу Держгеокадастру у Гайворонському районі Кіровоградської області з 24.02.2016 року; стягнуто з Держгеокадастру України користь ОСОБА_1 середній заробіток за час його вимушеного прогулу починаючи з 24.02.2016 року по 10.06.2016 року включно в розмірі 14115,50 грн; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць (а.с.7-9).

На виконання постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.06.2016 р. у справі №П/811/264/16 наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 15.05.2017 р. №622-то «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » скасовано наказ Держгеокадастру від 23.02.2016 р. №186-то «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Гайворонському районі Кіровоградської області з 24 лютого 2016 року (а.с.12).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.05.2017 р. №242-к «Про оголошення скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на посаді» оголошено наказ Держгеокадастру від 15 травня 2017 р. №622-то «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 »; скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 24.02.2016 р. №44-к «про оголошення наказу Держгеокадастру України від 23.02.2016 року №186-то «Про звільнення ОСОБА_1 »; вважати таким, що ОСОБА_1 поновлено з 24 лютого 2016 року на посаді заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Гайворонському районі Кіровоградської області (а.с.13).

Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 20.07.2017 р. №715-то «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Гайворонському районі Кіровоградської області в порядку переведення для подальшої роботи на посаді заступника начальника Відділу у Гайворонському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (а.с.77).

ОСОБА_1 звернувся до суду щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.06.2016 р. у справі №П/811/264/16 за період з 11.06.2016 р. по 14.05.2017 р.

Позовна заява здана до відділення поштового зв`язку 26.01.2021 р. (а.с.14).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Суд зазначає, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

Згідно з ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

З огляду на ст.1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 р., термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15.10.2013 р. №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (ч.1 ст.24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (ч.3 ст.24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) та у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 р. у справі №522/13736/15 (провадження №61-25545сво18).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодексом адміністративного судочинства України передбачено можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 р. у справі №240/532/20 (провадження №К/9901/14941/20) за схожих фактичних обставин сформулював наступні висновки.

Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

У постанові від 11.02.2021 р. у справі №240/532/20 (провадження №К/9901/14941/20) Верховний Суд відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04.12.2019 р. (справа №815/2681/17) і від 22.01.2020 р. (справа №620/1982/19).

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 28.05.2021 р. у справі №380/2355/20 (провадження №К/9901/29408/20).

Судом встановлено, що наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі прийнято 15.05.2017 р. і того ж дня оголошено наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.05.2017 р. №242-к. Натомість позовна заява про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду здана до відділення поштового зв`язку 26.01.2021 р., через три роки і 6 місяців після виконання постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.06.2016 р. у справі №П/811/264/16, тобто з пропуском строку передбаченого ч.5 ст.122 КАС України.

При зверненні до суду позивачем не подано заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням підстав для його поновлення.

Відповідно до ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

На підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Оскільки позовна заява подана до суду з пропуском строку встановленого ч.2 ст.122 КАС України і позивачем не наведено підстав для визнання причин пропуску строку поважними, то позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст.122, 123, п.8 ч.1 ст.240, ст.ст.248, 256, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про стягнення середнього заробітку - залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Дата підписання ухвали - 11 лютого 2022 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.М. Момонт