Справа № 420/20209/21
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 16.07.2021 року, зобов`язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в якій просила: визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 16.07.2021 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 (дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Україна, Автономна Республіка Крим, м. Саки, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Україна, Автономна Республіка Крим, м. Саки, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) від 16.07.2021 року та здійснити реєстрацію її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. 16.07.2021 р. ОСОБА_1 звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Під час отримання адміністративної послуги ОСОБА_1 було надано, зокрема, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021 р. по справі № 420/12753/20, яке набрало законної сили 28.04.2021 р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 р. по справі № 420/12753/20. Крім цього, до своєї заяви ОСОБА_1 було додано квитанцію про сплату адміністративного збору. 16.07.2021 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації місця проживання, тому 16.07.2021 року вона звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із зверненням щодо роз`яснення причини відмови в реєстрації місця проживання. Відповідачем повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація фізичних осіб здійснюється тільки в житлових приміщеннях за місцем проживання. Також, Відповідач зазначив про необхідність переведення садового будинку у житловий будинок в порядку Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» № 1673-VII від 02.09.2014 року та Постанови Кабінету Міністрів України № 321 від 29.04.2015 р. Також, усно було повідомлено, що позивачі повинні перевести садовий будинок в житловий і тільки потім ставити питання про реєстрацію в ньому. Позивач вважає, що Відповідач, приймаючи рішення від 16.07.2021 р. про відмову ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання, не дотримався справедливого балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів Позивача, які настають внаслідок прийняття цього рішення, а тому вказане рішення підлягає скасуванню.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 16.07.2021 року, зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що ОСОБА_1 звернулася до Департаменту за отриманням адміністративної послуги з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , для чого подала наступні документи: заяву на отримання адміністративної послуги, заяву про реєстрацію місця проживання, паспорт громадянина України, картку фізичної особи - платника податків, квитанцію про сплату адміністративного збору, копію рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021 року, яке набрало законної сили, копію постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021. Зі змісту витягу сформованого адміністратором департаменту з Державного реєстру прав вбачалось, що за адресою: АДРЕСА_1 , розташовано дачний будинок. Тому, дослідивши подані документи, адміністратор Департаменту правомірно прийняв рішення про відмову у наданні адміністративної послуги у зв`язку з тим, що позивачем не подано необхідних документів або інформації, про що і зазначено в заяві про реєстрацію місця проживання від 16.07.2021. Рішення про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання позивача прийняте з дотриманням вимог діючого законодавства України.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

16.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

До заяви ОСОБА_1 додала квитанцію про сплату адміністративного збору, інформаційну довідку № 266193173 від 16.07.2021 року, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021 року у справі № 420/12753/20, постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 року у справі № 420/12753/20.

Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021 року у справі № 420/12753/20 позов ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , було задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 20.08.2020 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 20.08.2020 року та здійснити реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021 року у справі № 420/12753/20 набрало законної сили на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 року у справі № 420/12753/20.

16.07.2021 року адміністратор ОСОБА_3 у реєстрації місця проживання відмовив, зазначивши підставу - особа не подала необхідних документів або інформації.

16.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо роз`яснення відмови у реєстрації місця проживання.

У відповідь на вказане звернення Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повідомив, що відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація фізичних осіб здійснюється тільки в житлових приміщеннях за місцем проживання, зазначено про необхідність переведення садового будинку у житловий будинок в порядку Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» № 1673-VII від 02.09.2014 року та Постанови Кабінету Міністрів України № 321 від 29.04.2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно положень ст.4 Житлового кодексу Української PCP жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 року (ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно з ч.ч.1 та 3 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається: свідоцтво про народження; квитанція про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Відповідно до положень ст.9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Згідно з п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до п.8 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Згідно з п.9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.

Відповідно до п.11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

З матеріалів справи вбачається, що 02.06.1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_1 прийняла в дар 13/100 частин ДБК «Звьоздочка», що знаходиться в м. Одесі за адресою: вул. Окружна під № 9/З (дев`ять З). Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 02.06.1998 року та зареєстрований в реєстрі за № 2543.

30.05.2005 року ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ № 295118, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Окружна, № 9/З (дев`ять З), загальною площею - 0,0620 га, цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер - :24:001:0007.

21.02.2018 року договір дарування зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності № 24990149, що підтверджується Витягом.

Згідно вказаного Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вищевказаній земельній ділянці із кадастровим номером :24:001:0007 розміщується нерухоме майно, а саме: об`єкт житлової нерухомості дачний будинок, загальною площею 298,6 кв. м.

В той же час, із технічного паспорту від 12.02.2018 р. на садовий (дачний) будинок № 9-З (дев`ять З) вбачається, що дачний будинок є 1991 року побудови, складається з: І поверх - хол, гардеробна, санвузол, вітальня, столова, кухня - 138,1 кв. м; ІІ поверх - коридор, 3 житлові кімнати, 3 гардеробні, санвузол - 107, 2 кв. м; Цокольний - кімната відпочинку, топочна, сауна, душова, вбиральня, сходова клітина - 53,2 кв. м.

Основні конструктивні елементи дачного будинку складаються із: фундамент - з/бетон, стіни - цегла, покрівля - черепиця, перекриття - з/бетон, підлога - паркет. Дачний будинок обладнано наступним інженерним обладнанням: електрика, водопровід, каналізація, газопостачання та має автономне опалення.

Згідно з договором про надання населенню послуг з газопостачання № 091903 від 16.10.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ОДЕСАГАЗ-ПОСТАЧАННЯ», постачальник зобов`язується постачати природний газ Споживачеві, членам його сім`ї та іншим особам, зареєстрованим у квартирі, житловому будинку, для побутових потреб, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги з газопостачання за встановленими цінами, у строки і на умовах, що передбачені цим договором. За адресою: АДРЕСА_1 , відкрито два особові рахунки та встановлено два газові лічильники, що обумовлено технічними характеристиками та планом будинку.

На підтвердження того, що даний будинок експлуатується постійно протягом року, позивачем надано копію відповіді від ТОВ «ІНФОКС», в якій зазначається, що з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення № 18237 від 29.03.2011 року, а також надано квитанції за оплату холодної води та водовідведення (каналізація), квитанції за оплату електричної енергії.

Зазначені обставини дають підстави для висновку, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оснащений водопостачанням, водовідведенням, газопостачанням, електроенергією, центральною каналізацією міста та експлуатується власником постійно.

Водночас, реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.

При цьому, житлом може вважатись інше приміщення за умови, якщо таке придатне для постійного або тимчасового проживання в ньому.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02.09.2014 року № 1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни <...> мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Тобто, факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може використовуватися для проживання в ньому.

Вказані висновки узгоджуються з позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 10.10.2019 року по справі № 2340/4673/18 яка полягає в наступному: садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду, визначений ч.4 ст.4 Житлового кодексу Української PCP; відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації; факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому.

За таких обставин, посилання відповідача, що реєстрація місця проживання здійснюється виключно у житлі, до якого садовий будинок не відноситься, суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

Суд зазначає, що реєстрація місця проживання особи це адміністративний акт, який має своєю ціллю довести до відома держави про вибране людиною місце проживання. Ніяких повноважень, що обмежують право на вільний вибір місця проживання у держави немає. І до майнових прав особи на житловий будинок, садовий будинок чи дачний будинок реєстрація місця проживання взагалі ніякого відношення не має.

Наведена правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 10.10.2019 року справа № 2340/4673/18, адміністративне провадження № К/9901/18913/19.

Тобто, на думку суду, за наявності вказаних обставин у відповідача були відсутні підстави для відмови позивачу у здійсненні реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 З (дев`ять З).

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 16.07.2021 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 (дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Україна, Автономна Республіка Крим, м. Саки, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 , є протиправним та належить до скасування.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Також, у рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Україна, Автономна Республіка Крим, м. Саки, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) від 16.07.2021 року та здійснити реєстрацію її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65074, ідентифікаційний код 38226516) про визнання протиправним та скасування рішення від 16.07.2021 року, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 16.07.2021 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 (дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Україна, Автономна Республіка Крим, м. Саки, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 З (дев`ять З).

3. Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Україна, Автономна Республіка Крим, м. Саки, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) від 16.07.2021 року та здійснити реєстрацію її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

4. Стягнути з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко