Справа № 320/3712/21
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2022-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 лютого 2022 року справа №320/3712/21
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Коздровської К.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась Військова частина НОМЕР_1 (далі - позивач) з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 ), в якому позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 матеріальну шкоду, заподіяну державі, у розмірі 18720,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.11.2020 №380, з метою уточнення причин та умов виявленої нестачі майна зв`язку військової частини НОМЕР_2 , що виникла під час прийому-передачі техніки та майна зв`язку, у листопаді 2020 року проведено службове розслідування, в ході якого вирішено нестачу майна на суму 18720,00 грн. рахувати за прапорщиком ОСОБА_1 , як наслідок за військовою частиною НОМЕР_2 .

Так, позивач вказує, що службовим розслідуванням, проведеним у листопаді 2020 року, встановлено, що згідно висновків службового розслідування від 27.06.2018 під час розмитнення та передачі техніки і майна зв`язку військової частини НОМЕР_2 , Республіка Косово, до військової частини НОМЕР_3 , внаслідок невиконання начальником зв`язку командиром взводу зв`язку військової частини НОМЕР_2 прапорщиком ОСОБА_1 статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби ЗС України щодо належного виконання службових обов`язків та недотримання під час прийому-передачі майна зв`язку, а також п. 3.2.7 Тимчасового керівництва з обліку військового майна у ЗС України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 24.12.2010 №690, виникла нестача військового майна на суму 18720,00 грн.

Згідно пропозицій службового розслідування ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності у 2018 році не притягували у зв`язку із спливом строків позовної давності (3 роки), передбачених статтею 257 Цивільного кодексу України. З метою списання втраченого майна зв`язку військової частини НОМЕР_2 , приведення обліку майна зв`язку військової частини НОМЕР_1 до вимог Інструкції з обліку військового майна у ЗСУ, введеної в дію наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 №440, та враховуючи наявний за відповідачем борг, військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду із цим позовом.

За твердженням позивача військовослужбовець ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді начальника зв`язку командира взводу зв`язку військової частини НОМЕР_2 , неналежним чином виконував свої службові та посадові обов`язки, що призвело до завдання матеріальної шкоди державі у розмірі 18720,00 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 відкрито спрощене провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Витребувано належним чином засвідчені докази у справі від сторін.

Відповідач правом на надання відзиву у встановлений судом строк не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення на поштову адресу: АДРЕСА_1 , зазначену у позовній заяві, яка підтверджена листом Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 16.04.2021 №15.2-03/1549, копії ухвали про відкриття провадження у цій справі рекомендованим поштовим відправленням із штрихкодовим ідентифікатором 594, яке 06.07.2021 не було вручено адресату та повернулось на адресу суду з відміткою оператора поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:
20.11.2020 на адресу Військової частини НОМЕР_1 надійшло розпорядження командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №502/2/6/45/419 від 18.11.2020 щодо приведення обліку майна зв`язку Військової частини НОМЕР_2 до вимог Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, введеної в дію наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 №440.

Вказане розпорядження містило вимогу провести службове розслідування за фактом нестачі майна зв`язку на загальну суму 18720,00 грн., яке згідно додатку до атестату від 18.07.2019 №3/2019 рахується за військовою частиною НОМЕР_1 , з метою списання за інспекторським посвідченням втраченого майна зв`язку військової частини НОМЕР_2 та приведення обліку майна зв`язку військової частини НОМЕР_1 до вимог Інструкції з обліку військового майна у ЗСУ, введеної в дію наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 №440, та у разі встановлення винної посадової особи звернутися до суду (а.с.27).

У свою чергу, судом встановлено, що відповідно до окремого доручення ІІЗНГШ від 20.01.2018 №1608/С Військова частина НОМЕР_1 визначена відповідальною за майно національного контингенту (персоналу) Республіки Косово.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.11.2020 №380 призначено службове розслідування з метою уточнення причин та умов виявленої нестачі майна зв`язку Військової частини НОМЕР_2 , яка виникла під час прийому-передачі техніки та майна зв`язку (а.с.22).

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.11.2020 №380 заступником начальника штабу з мобілізаційної роботи в/ч НОМЕР_1 майором ОСОБА_2 проведено службове розслідування з метою уточнення причин та умов виявленої нестачі майна зв`язку Військової частини НОМЕР_2 , яка виникла під час прийому-передачі техніки та майна зв`язку, за результатами якого складено акт проведення службового розслідування (далі - акт проведення службового розслідування) (а.с.23-26).

Згідно з висновками Акту проведення службового розслідування, проведеного за наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.11.2020 №380, в ході проведення службового розслідування встановлені наступні обставини.
Так, наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2018 №189 було призначено службове розслідування щодо виникнення нестачі майна зв`язку Військової частини НОМЕР_2 , яка виникла під час прийому-передачі техніки та майна зв`язку, за результатами якого було складено акт службового розслідування від 27.06.2018 №22.

Згідно з висновками, викладеними в акті службового розслідування від 27.06.2018 №22, причинами та умовами, які сприяли виникненню нестачі майна на суму 18720,00 грн. під час розмитнення та передачі техніки і майна зв`язку з Військової частини НОМЕР_2 , Республіка Косово, до Військової частини НОМЕР_3 , стали невиконання начальником зв`язку командиром взводу зв`язку Військової частини НОМЕР_2 прапорщиком ОСОБА_1 статей 11,16 Статуту внутрішньої служби ЗС України щодо належного виконання службових обов`язків та недотримання під час прийому-передачі майна зв`язку п. 3.2.7 Тимчасового керівництва з обліку військового майна у ЗС України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 24.12.2010 №690, яким визначено, що після передавання військового майна, перший примірник нарядів залишається у здавальника, другий примірник у постачальника, а третій направляється здавальником начальнику відповідної служби забезпечення органу військового управління у якості донесення щодо виконання його розпорядчого документа.

Зазначено, що під час службового розслідування, результати якого зафіксовано в акті від 27.06.2018, було встановлено, що у Військовій частині НОМЕР_2 відповідно до рішення Міністра оборони України від 14.07.2014 №220/5146 та на виконання розпорядження першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 01.08.2014 №143 «Про часткове скорочення українських національних контингентів та персоналу» проводилась робота щодо часткового скорочення чисельності особового складу і техніки зі складу національного контингенту (персоналу) Республіки Косово.

Для здійснення прийому техніки та майна зв`язку з Військової частини НОМЕР_2 , на підставі нарядів Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу ЗС України від 28.11.2014 №102181, №30630 до Республіки Косово відряджено особовий склад з восьми військовослужбовців, в тому числі за напрямком майна зв`язку начальника зв`язку штабу управління Військової частини НОМЕР_3 підполковника ОСОБА_3 , який у свою чергу, прибувши до Військової частини НОМЕР_2 , прийняв у начальника зв`язку командира взводу зв`язку Військової частини НОМЕР_2 прапорщика ОСОБА_1 техніку і майно зв`язку, про що складено акт прийому-передачі матеріально-технічних засобів, які вивозяться до України на підставі зазначених нарядів. Однак підполковник ОСОБА_3 у вказаному акті зазначив, що майно прийняв на тимчасове зберігання. За результатами прийому, нестач та надлишків майна не встановлено.

Довідково зазначено, що начальник зв`язку командир взводу зв`язку Військової частини НОМЕР_2 прапорщик ОСОБА_1 , 1979 року народження, на момент перебування в контингенті штатна посада начальник радіостанції взводу управління протиповітряної оборони Військової частини НОМЕР_4 , на підставі акту прийому-передачі справ та посади начальника зв`язку командира взводу зв`язку Військової частини НОМЕР_2 від 21.08.2014 в повному обсязі прийняв майно зв`язку Військової частини НОМЕР_2 на відповідальне зберігання.

В матеріалах справи наявна копія акту прийому-передачі справ та посади начальника зв`язку командира взводу зв`язку Військової частини НОМЕР_2 від 21.08.2014, підписаний капітаном ОСОБА_4 (передав) та прапорщиком ОСОБА_1 (прийняв) щодо майна зв`язку Військової частини НОМЕР_2 (а.с.40-42).

У подальшому, залишивши прийняте майно на території Військової частини НОМЕР_2 , підполковник ОСОБА_3 12.12.2014 повернувся до пункту постійної дислокації, де залишив акт прийому-передачі майна зв`язку, неоформлену форму 280 та невиконані наряди у сейфі службового кабінету.

Також встановлено, що у другій половині січня 2015 року техніка та майно зв`язку прибули до військової частини НОМЕР_3 нерозмитненими. Прийом техніки та майна зв`язку особисто здійснював підполковник ОСОБА_3 без представників військової частини НОМЕР_5 , тому відповідність прибулого майна до опису акту прийому-передачі підтвердити неможливо. Враховуючи, що майно було нерозмитненим, командуванням військової частини НОМЕР_3 прийнято рішення на його розміщення в окремому приміщенні складу зв`язку частини, яке було опечатано печаткою підполковника ОСОБА_3 .

На підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 21.01.2015 №15 підполковник ОСОБА_3 вибув для участі у виконанні заходів Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з метою виконання бойових завдань (м. Дебальцеве), де 18.02.2015 загинув під час виконання бойового завдання.

З пояснень начальника зв`язку штабу управління Військової частини НОМЕР_3 підполковника ОСОБА_5 встановлено, що перед вибуттям у відрядження підполковник ОСОБА_3 отримане майно та документацію нікому не передавав, у зв`язку з чим наряди на передачу майна залишались не виконаними.

Після загибелі підполковника ОСОБА_3 18.02.2015 під час виконання бойового завдання в районі проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, наказом командира Військової частини НОМЕР_3 від 16.03.2015 №159 визначено старшому помічнику начальника зв`язку штабу управління Військової частини НОМЕР_3 майору ОСОБА_5 прийняти справи та посаду начальника зв`язку штабу управління Військової частини НОМЕР_3 . При цьому, під час прийому справ та посади, майором ОСОБА_5 25.03.2015 встановлено невідповідність фактичної кількості військового майна, зазначених у нарядах від 28.11.2014 №102181 та №30630, та відсутність формулярів, що унеможливило здійснення перевірки комплектності, відсутність карток (відомостей) некомплекту, затверджених у відповідності до вимог керівних документів довольчих органів.

Так, згідно наряду №102181 від 28.11.2014 відсутнє: котушка ТК-2 15 шт., кабель П-274 7,325 км., кабель ВСЕК 5х2 0,1 км, ЗІП №1 ТА-57 1 к-т, ЗІП (РК) №2 ТА-57 1 к-т, ЗІП №1 Р-159 2 к-ти, ЗІП (РК) №2 Р-159 3 к-ти, ЗІП (РК) №1 Р-158 1 к-т, РК-148 1 к-т, ЗІП ГР Р-158- 2 к-ти, ЗІП №2 Р-173 1 к-т, ЗІП №1 Р-130 1 к-т, ЗІП №2 Р-130 1 к-т, РК №2 Р-130 1 к-т., РК груповий Р-130МА 1 к-т., радіостанція Р-158 1 к-т, прилад Ц-4353 1 шт., паяльник 220х40 - 2 шт., апаратура споживачів супутникових навігаційних систем NAVSTARGPS-map276C 1 к-т, блок живлення до Р-125Б1 1 к-т (в наявності блок БРП).

Згідно наряду №30630 від 28.11.2014 відсутнє: мережевий кабель FTР4P5E 155 м., плата оперативнозапам`ятовуючого пристрою 1Гб 3шт., HDD Maxtor 160 1Гб 3 шт., GPSMAP276C приймач супутникових радіонавігаційних систем (СРНС) 5шт.

Розмір заподіяної шкоди з урахуванням зносу (старіння) матеріальних засобів на момент їх втрати визначено згідно із «Методикою визначення залишкової вартості майна Збройних Сил України та інших військових формувань», затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.1998 №759, та складає 18720,00 грн.

Прапорщик ОСОБА_1 у своїх поясненнях зазначає, що прийняв майно зв`язку на відповідальне зберігання на підставі акту прийому-передачі справ та посади начальника зв`язку командира взводу зв`язку військової частини НОМЕР_2 від 21.08.2014 вх.№25/1/394, яке в подальшому передав підполковнику ОСОБА_3 лише за актом прийому-передачі на тимчасове зберігання. При цьому встановлено, що у порушення п.3.2.7 наказу №690, прапорщиком ОСОБА_1 передавання майна зв`язку не було оформлено трьома примірниками нарядів. Примірники нарядів не направлялись до отримувача та органа постачання.

Враховуючи, що передача майна зв`язку військової частини НОМЕР_2 до Військової частини НОМЕР_3 здійснена з порушенням вимог п.3.2.7 наказу №690, нестачу майна зв`язку на суму 18720 грн. вирішено рахувати за прапорщиком ОСОБА_1 , як наслідок, за Військовою частиною НОМЕР_2 .

Згідно пропозицій службового розслідування від 27.06.2018, до матеріальної відповідальності начальника зв`язку командира взводу зв`язку Військової частини НОМЕР_2 прапорщика ОСОБА_1 не притягували у зв`язку із спливом строків позовної давності (3 роки), передбачених статтею 257 Цивільного кодексу України. Також ОСОБА_1 не притягували до дисциплінарної відповідальності відповідно до статті 87 Дисциплінарного статуту ЗС України у зв`язку із спливом шести місяців з дня вчинення правопорушення.

В Акті проведення службового розслідування зазначено, що державі нанесено пряма дійсна шкода у розмірі 18720,00 грн. внаслідок порушень під час прийому-передачі техніки та майна зв`язку з військової частини НОМЕР_2 , Республіка Косово, до військової частини НОМЕР_3 .

Службовим розслідуванням встановлено провину у заподіяній шкоді з боку посадових осіб військової частини НОМЕР_5 , але у зв`язку зі спливом строків позовної давності (3 роки) до матеріальної відповідальності відповідальних осіб не притягували.

З метою списання за інспекторським посвідченням втраченого майна зв`язку військової частини НОМЕР_2 та приведення обліку майна зв`язку військової частини НОМЕР_1 до вимог Інструкції з обліку військового майна у ЗСУ, введеною в дію наказом міністерства оборони України від 17.08.2017 №440, висновком службового розслідування, проведеного у листопаді 2020 року, запропоновано посадовим особам військової частини НОМЕР_1 організувати претензійно-позовну роботу щодо відшкодування збитків, завданих державі, відносно колишнього військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 прапорщика ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 30.11.2020 №128 «Про результати службового розслідування» вирішено організувати претензійно-позовну роботу щодо відшкодування збитків завданих державі відносно колишнього військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 прапорщика ОСОБА_1 (а.с.27-30).

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 28.05.2021 №1238, наданої на виконання вимог ухвали суду від 18.05.2021, вартість втраченого майна служби зв`язку внаслідок порушень під час прийому-передачі з Військової частини НОМЕР_2 , Республіка Косово, до Військової частини НОМЕР_3 становить 18720,00 грн. (а.с.39).

У подальшому, Військовою частиною НОМЕР_1 на адресу ОСОБА_1 направлено претензію за №566 від 09.03.2021 на суму 18720,00 грн., в якій було запропоновано відповідачу добровільно відшкодувати матеріальну шкоду, завдану державі (а.с.7-9). Відповіді на вказану претензію позивачем не отримано.

Оскільки відповідач добровільно не відшкодував завдану матеріальну шкоду, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та четвертою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права право прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548-XІV (далі - Статут; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).

Відповідно до статей 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з порядком притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків спеціальним нормативним актом.

Так, підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначає Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (яке було чинним на час виникнення та дії спірних правовідносин, далі - Положення №243/95-ВР).

Відповідно до пункту 2 Розділу І Положення №243/95-ВР відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

Зі змісту пункту 3 Розділу І Положення №243/95-ВР вбачається, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.

Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду (пункт 4 Розділу І Положення №243/95-ВР).

За приписами пункту 5 Розділу І Положення №243/95-ВР час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.

Згідно з пунктом 8 Розділу І Положення №243/95-ВР залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.

Пунктом 13 Розділу ІІІ Положення №243/95-ВР встановлено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Відповідно до пункту 17 Розділу ІV Положення №243/95-ВР у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.

Пунктом 18 Розділу IV Положення №243/95-ВР визначено, що розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності. Розслідування провадиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту. Забороняється доручати розслідування посадовій особі, яка є підлеглою чи безпосереднім начальником військовослужбовця чи військовозобов`язаного, призваного на збори, дії яких необхідно розслідувати, а також посадовим особам, які є співучасниками заподіяння матеріальної шкоди чи зацікавлені в результатах розслідування.

Розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки (пункт 19 Розділу IV Положення №243/95-ВР).

Військовослужбовці та призвані на збори військовозобов`язані, які притягаються до матеріальної відповідальності, ознайомлюються з матеріалами розслідування, про що у висновках робиться відповідний запис. Вони мають право подавати свої заперечення та клопотання на ім`я командира (начальника) військової частини (пункт 22 Розділу IV Положення №243/95-ВР).

Відповідно до пункту 23 Розділу IV Положення №243/95-ВР командир (начальник) військової частини після розгляду матеріалів розслідування зобов`язаний особисто провести бесіду з військовослужбовцем або призваним на збори військовозобов`язаним, який притягається до матеріальної відповідальності. Якщо вину військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню.

Відповідно до пункту 31 Розділу IV Положення №243/95-ВР у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Приписи Положення №243/95-ВР втратили чинність у зв`язку із набранням чинності нормами Закону України від 03 жовтня 2019 року №160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон №160-IX), тобто з 31 жовтня 2019 року.

Отже, для притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності, обов`язковою умовою є підтвердження матеріалами службового розслідування факту умисного чи з необережності скоєння ним дій чи бездіяльності, якими завдано шкоду.

У свою чергу, статтею 4 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" № 160-ІХ (набрав чинності 31.10.2019) визначено, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
Предметом адміністративного позову у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача 18720,00 грн. матеріальної шкоди, заподіяної державі.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі №818/1688/16 (провадження № 11-892апп18) з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі №755/2258/17 та вказала про наступне.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Отже, у даній справі спірні відносини пов`язані з проходженням публічної служби, тому при обчисленні строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі №815/2681/17, від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 та від 26.01.2021 у справі № 620/1720/20.

Згідно з ч.ч. 1-2 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Абзацом другим частини другої статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Разом з тим, суд звертає увагу, що поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До таких обставин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання позовної заяви.

Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Як було зазначено вище, пунктом 5 Розділу І Положення №243/95-ВР передбачено, що час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.

Оскільки спеціальним законодавством це питання не врегульовано, суд вважає за можливе застосувати субсидіарні норми законодавства, якими є норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), якими врегульовані питання покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

Відповідно до частини третьої статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установу, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Тобто, до цього спору слід застосувати спеціальний преклюзивний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, який необхідно відраховувати з наказу командира військової частини, коли позивачу стало відомо про наявність завданої ним шкоди відповідачу.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №380/1242/16-ц.
Як було встановлено судом, наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2018 №189 було призначено службове розслідування щодо виникнення нестачі майна зв`язку Військової частини НОМЕР_2 , яка виникла під час прийому-передачі техніки та майна зв`язку, за результатами якого було складено акт службового розслідування від 27.06.2018 №22.
Відповідно до висновків, викладених в акті службового розслідування від 27.06.2018 №22, причинами та умовами, які сприяли виникненню нестачі майна на суму 18720,00 грн. під час розмитнення та передачі техніки і майна зв`язку з Військової частини НОМЕР_2 , Республіка Косово до Військової частини НОМЕР_3 стали невиконання начальником зв`язку командиром взводу зв`язку Військової частини НОМЕР_2 прапорщиком ОСОБА_1 статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби ЗС України щодо належного виконання службових обов`язків та недотримання під час прийому-передачі майна зв`язку п. 3.2.7 Тимчасового керівництва з обліку військового майна у ЗС України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 24.12.2010 №690, яким визначено, що після передавання військового майна, перший примірник нарядів залишається у здавальника, другий примірник у постачальника, а третій направляється здавальником начальнику відповідної служби забезпечення органу військового управління у якості донесення щодо виконання його розпорядчого документа.

Крім того, в акті службового розслідування від 27.06.2018 №22 зафіксовано, що під час прийому справ та посади, майором ОСОБА_5 25.03.2015 встановлено невідповідність фактичної кількості військового майна, зазначених у нарядах від 28.11.2014 №102181 та №30630, та відсутність формулярів, що унеможливило здійснення перевірки комплектності, відсутність карток (відомостей) некомплекту, затверджених у відповідності до вимог керівних документів довольчих органів.

Отже вина відповідача встановлена за результатами службового розслідування, оформленого актом службового розслідування від 27.06.2018 №22.

При цьому, службове розслідування з метою уточнення причин та умов, встановлення винних осіб, чиї дії (бездіяльність), що стали причиною виникнення даного факту у військовій частині НОМЕР_1 , проведено лише у листопаді 2020 року. За результатами зазначеного розслідування складено акт службового розслідування, яким запропоновано організувати претензійно-позовну роботу щодо відшкодування збитків, завданих державі відносно колишнього військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 прапорщика ОСОБА_1 .

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 порушила вимоги Положення, оскільки провела службове розслідування щодо причин та умов, встановлення винних осіб, у листопаді 2020 року, що свідчить про довготривале зволікання військовою частиною НОМЕР_1 зі встановлення фактів та винних осіб для відшкодування завданої шкоди, оскільки шкоду на суму 18720,00 грн. під час розмитнення та передачі техніки і майна зв`язку з Військової частини НОМЕР_2 , Республіка Косово, до Військової частини НОМЕР_3 , виявлено значно раніше, а саме внаслідок службового розслідування, за результатами якого складено акт від 27.06.2018 №22.

Тому військова частина відповідно до приписів Положення зобов`язана була не зволікаючи провести протягом одного місяця з дня виявлення шкоди службове розслідування та скласти відповідний висновок, за результатами якого командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування мав би видати відповідний наказ про притягнення особи до відповідальності, після чого звернутись з позовом до суду.

Відтак строк звернення до суду у даному випадку розпочався з 28.06.2018 (наступного дня після виявлення збитків), або не пізніше дня, коли мало б завершитись службове розслідування відповідно до приписів Положення та прийняття за його результатами відповідного наказу.

Водночас, з позовом про стягнення зі ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 матеріальної шкоди у розмірі 18720,00 грн., завданої під час розмитнення та передачі техніки і майна зв`язку з Військової частини НОМЕР_2 , Республіка Косово, до Військової частини НОМЕР_3 , позивач звернувся 25.03.2021, тобто з пропуском місячного строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України.

При цьому, згідно із ст. 4 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 № 160-IX особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Отже позивачем також пропущено зазначений в Законі № 160-IX трирічний строк, протягом якого відповідача може бути притягнуто до матеріальної відповідальності з дня виявлення шкоди.

При цьому суд зазначає, що пропущення особою строків позовної давності без поважних причин, за умови встановлення судом порушеного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 11.02.2022.

Суддя Кушнова А.О.