Справа № 420/11801/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2022-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

за участі секретаря Загрійчук О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Врони А.В.

представника відповідача Білоконь Н.О.

розглянувши за правилами загального позовного провадження (у відкритому судовому засіданні по суті) справу за адміністративним позовом громадянина Грузії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом громадянина Грузії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 22.06.2021 р. про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Грузії ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заяву громадянина Грузії ОСОБА_1 про видачу дозволу на імміграцію розглянути повторно з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Позов вмотивовано наступним.

На підставі факту укладення шлюбу із громадянкою України - ОСОБА_2 та у зв`язку із проживанням на території України достатньо довгий проміжок часу, позивачем подано заяву про видачу дозволу на імміграцію в Україну та видачу відповідної посвідки на постійне проживання.

22.06.2021 р. відповідачем винесено рішення про відмову. Підставою для відмови зазначено п. 6 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію» (в інших випадках, передбачених законами України).

Позивач вважає таку відмову необгрунтованою, оскільки відповідачем не доведено, що наявні інші випадки, які б слугували підставою для такої відмови.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 14.07.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Ухвалою суду від 14.07.2021 року витребувано з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином завірену копію особової справи громадянина Грузії ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 27.09.2021 року заяву представника позивача (адвоката Врона А.В.) за вхід. №ЕП/23517/21 від 02.09.2021 р. та за вхід. №ЕП/26031/21 від 24.09.2021 р. - задоволено. Розгляд справи №420/11801/21 продовжено в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.10.2021 року витребувано з Управління міграційної поліції ГУ НП в Одеській області належним чином завірені копії матеріалів перевірки на основі яких було складено відповідь №15/226 від 10.02.2021 р. до ДМС України ГУДМС в Одеській області відносно громадянина Грузії ОСОБА_1 .

23.11.2021 р. за вхід.№65518/21 надійшла відповідь Управління міграційної поліції ГУ НП в Одеській області.

Ухвалою суду від 20.12.2021 р. закрито підготовче провадження по адміністративній справі за позовом громадянина Грузії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкрите судове засідання на « 12» січня 2022 року.

27.08.2021 р. за вхід.№46524/21 надійшов відзив на позов та витребувані матеріали особової справи громадянина Грузії ОСОБА_1 .

Відповідач вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно відповіді Відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП в Одеській області від 10.02.2021 №15/226, громадянин Грузії ОСОБА_1 є особою, яка безпосередньо впливає на криміногенну обстановку в м. Одеса та Одеської області. Вказана відповідь не викликає сумніві у ГУ ДМС в Одеській області та перешкоджає видачі дозволу на імміграцію.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Відповідно до паспорту № НОМЕР_1 , виданого 05.04.2019 року, ОСОБА_1 є громадянином Грузії.

06.06.2018 року, відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб.

01.08.2018 р. ОСОБА_1 зареєстровано в державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та присвоєно РНОКПП НОМЕР_3 .

08.07.2020 р. ОСОБА_3 надала згоду ОСОБА_1 на реєстрацію місця проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Заява завірена нотаріусом та зареєстрована в реєстрі за №463.

14.08.2019 року ОСОБА_1 видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , яка дійсна до 12.08.2020 р

09.07.2020 року ОСОБА_1 видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_5 , яка дійсна до 08.07.2021 р.

12.07.2021 року ОСОБА_1 видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_6 , яка дійсна до 08.07.2022 р.

17.07.2020 року ОСОБА_1 подано заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну.

02.09.2020 р. ГУ ДМС в Одеській області направлено запит щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 до Управління служби безпеки України в Одеській області.

23.04.2021 року Управління служби безпеки України в Одеській області повідомило, що відносно ОСОБА_1 інформацією не володіє.

31.08.2020 р. ГУ ДМС в Одеській області, згідно п. 9 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», направлено запит №5100.5.3-9031/51.1-20 до Кримінальної поліції ГУНП в Одеській області щодо проведення перевірки за обліками та повідомити про наявність чи відсутність заперечень з боку Національної поліції стосовно іноземних громадян, серед яких, ОСОБА_1.

27.01.2021 р. ГУ ДМС в Одеській області, згідно п. 9 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», направлено запит №5100.5.3-771/51.1-21 до начальника ВБЗПТЛ ГУНП в Одеській області щодо проведення перевірки за обліками та повідомити про наявність чи відсутність заперечень з боку Національної поліції стосовно іноземних громадян, серед яких, ОСОБА_1.

10.02.2021 р. листом №15/226 начальник ВБЗПТЛ ГУНП в Одеській області повідомив ГУ ДМС в Одеській області, що ОСОБА_1 безпосередньо впливає на криміногенну обстановку в м. Одесі та Одеської області.

31.08.2020 р. ГУ ДМС в Одеській області, згідно п. 14 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», направлено запит №5100.5.3-9032/51.1-20 до Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України щодо проведення перевірки за обліками та повідомити про наявність чи відсутність заперечень з боку Національної поліції стосовно іноземних громадян, серед яких, ОСОБА_1.

24.09.2020 року листом №0.184-9308/0/18-20 Головний центр обробки спеціальної інформації ДПС України повідомив ГУ ДМС в Одеській області, що станом на 09:00 23.09.2020 року інформація про іноземців у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну, відсутня.

22.06.2021 року ГУ ДМС в Одеській області складено Висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 .

22.06.2021 р. ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення №8718 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 .

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію».

Питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити (ст. 2 Закону).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Як встановлено судом, ОСОБА_1, на день подання заяви 17.07.2020р., перебував у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 2 роки і 1 місяць.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (п. 5 ч. 7 ст. 9 Закону).

При цьому, в силу положень ч. 10 ст. 9 Закону у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком № 1983.

Відповідно до пп. 3 п. 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме - одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно п. 11 Порядку №1983 для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1-10 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Як встановлено судом, 10.02.2021 р. листом №15/226 начальник ВБЗПТЛ ГУНП в Одеській області повідомив ГУ ДМС в Одеській області, що ОСОБА_1 безпосередньо впливає на криміногенну обстановку в м. Одесі та Одеської області.

Крім того, на ухвалу суду начальником Міграційної поліції ГУНП в Одеській області надано відповідь від 17.11.2021 р. №15/1846 в якій зазначено, що «В ході перевірки встановлено, що ОСОБА_1 може впливати на криміногенну обстановку на території м. Одеси та Одеської області та відповідно до п. 10 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» забороняється оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або не проведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності. Питання оприлюднення або надання такої інформації після прийняття рішення регулюється законом.»

За правилами п. 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Практика Верховного Суду щодо помилковості застосування суб`єктами владних повноважень аналогії закону у випадку визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування сформована, зокрема, у постановах 17.02.2020 у справі № 826/1376/18 та від 14.08.2020 у справі № 820/432/17, у постанові Верховного Суду від 11.03.2021 року по справі №640/23179/19.

Твердження представника позивача щодо необхідності направлення відповідачем повторного запиту до міграційної поліції ГУНП в Одеській області щодо уточнення підстав непогодження видачі дозволу на імміграцію суперечить положенням «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого постановою КМУ від 26 грудня 2002 р. №1983, оскільки останнім не передбачено право міграційного органу повторного направлення запитів.

Крім того, слід зазначити наступне.

Правова регламентація оперативно-розшукової діяльності встановлена Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» від 18 лютого 1992 року № 2135-ХІІ (далі - Закон № 2135- ХІІ), відповідно до статті 1 якого завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, розвідувально-підривну діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій з метою припинення правопорушень та в інтересах кримінального судочинства, а також отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави.

Оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів (стаття 2 Закону № 2135-ХІІ).

За змістом пункту 1 частини першої статті 6 Закону № 2135-ХІІ підставами для проведення оперативно-розшукової діяльності є: наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, про: злочини, що готуються; осіб, які готують вчинення злочину; осіб, які переховуються від органів досудового розслідування, слідчого судді, суду або ухиляються від відбування кримінального покарання; осіб безвісно відсутніх; розвідувально-підривну діяльність спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб проти України;

Зазначені підстави можуть міститися в заявах, повідомленнях громадян, посадових осіб, громадських організацій, засобів масової інформації, у письмових дорученнях і постановах слідчого, вказівках прокурора, ухвалах слідчого судді, суду, матеріалах правоохоронних органів, у запитах і повідомленнях правоохоронних органів інших держав та міжнародних правоохоронних організацій, а також запитах повноважних державних органів, установ та організацій, визначених Кабінетом Міністрів України, про перевірку осіб у зв`язку з їх допуском до державної таємниці, до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках (частина друга статті 6 Закону № 2135-ХІІ).

Прийняття рішення про проведення оперативно-розшукових заходів, подання та розгляд відповідних клопотань, проведення оперативно-розшукових заходів, фіксація та використання їх результатів, проведення цих заходів до постановлення ухвали слідчого судді та інші питання їх проведення регулюються згідно з положеннями глави 21 Кримінального процесуального кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, щодо мети проведення оперативно-розшукових заходів, суб`єкта ініціювання та проведення цих заходів, обґрунтування клопотання про їх проведення та підстав для його задоволення слідчим суддею, використання результатів оперативно-розшукових заходів та інших питань, обумовлених специфікою мети їх проведення. Прийняття рішень про проведення оперативно-розшукових заходів, які не потребують дозволу слідчого судді або рішення прокурора, здійснюється керівником відповідного оперативного підрозділу або його заступником з повідомленням про прийняте рішення прокурора (частина друга статті 8 Закону № 2135-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2135-ХІІ у кожному випадку наявності підстав для проведення оперативно-розшукової діяльності заводиться оперативно-розшукова справа. Постанова про заведення такої справи підлягає затвердженню начальником органу Національної поліції або начальником відокремленого підрозділу територіального органу Національної поліції, органу Служби безпеки України, оперативного підрозділу органу Державного бюро розслідувань, Державної прикордонної служби України, охорони вищих посадових осіб, Служби зовнішньої розвідки України, оперативного підрозділу органів доходів і зборів, органу, установи виконання покарань чи слідчого ізолятора, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, підрозділу Національного антикорупційного бюро України або його уповноваженим заступником.

За змістом частини першої статті 10 Закону № 2135-ХІІ матеріали оперативно-розшукової діяльності використовуються: 1) як приводи та підстави для початку досудового розслідування; 2) для отримання фактичних даних, які можуть бути доказами у кримінальному провадженні.

Поняття «негласні слідчі (розшукові) дії» (глава 21 КПК) та «оперативно-розшукові заходи» не є тотожними, водночас мають спільну правову основу -КПК (глава 21) та Закон № 2135-ХІІ.

Зважаючи на завдання оперативно-розшукової діяльності, її правову основу та правовий статус органів, які її здійснюють, а також значення матеріалів оперативно-розшукової діяльності у зіставленні із завданням кримінального провадження, визначеними КПК, така діяльність (хоч і здійснюється до того, як відповідні відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР), не є управлінською, а процесуальною і становить частину саме кримінальних правових відносин.

Таким чином оцінка судом правових підстав для складання постанов про заведення або закриття оперативно-розшукової справи, а також дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб, визначених статтею 9 Закону 2135-ХІІ щодо закриття/відмови закриття оперативно-розшукової справи може здійснюватися в порядку кримінального судочинства.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року по справі №640/31081/20.

Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд дійшов висновку, що при прийнятті рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ГУ ДМС в Одеській області діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Керуючись ст.ст. 2-9, 241,242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову громадянина Грузії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Громадянин Грузії ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина Грузії - НОМЕР_1 , Посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_5 , орган, що видав 5103, ІПН: НОМЕР_3 )

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, код ЄРДПОУ 3781138)

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.