Справа № 420/12085/21
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
13 липня 2021 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), у якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не проведення повного розрахунку (невиплати індексації грошового забезпечення з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року) у день виключення 29 травня 2018 року ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) і в подальшому з 30 травня 2018 року по 30 червня 2021 року;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військову частину НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку (невиплати індексації грошового забезпечення з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року), виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 354,14 гривень за період з 30 травня 2018 року по 30 червня 2021 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що з 29 червня 2010 року по 29 травня 2018 року вона - ОСОБА_1 проходила військову службу в лавах Державної прикордонної служби України, а з 27 грудня 2010 року у військовій частині НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

25 травня 2018 року наказом начальника 26 прикордонного загону Південного регіонального управління ДПС України № 178-ос ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу прикордонного загону і всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби є 29 травня 2018 року.

Як зазначає позивач, у період проходження служби грошове забезпечення нараховувалось і виплачувалось їй у військовій частині НОМЕР_2 (26 прикордонний загін Державної прикордонної служби України).

Однак, при звільненні 29 травня 2018 року з військової служби позивачу не сплачено індексацію грошового забезпечення з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року.

Позивач вказує, що з приводу виплати індексації грошового забезпечення у червні 2021 року вона звернулась до керівництва Одеського прикордонного загону, на що отримала відповідь про наявну заборгованість з виплати індексації у розмірі 4216, 35 грн.

Як зазначає позивачка, 30 червня 2021 року військовою частиною НОМЕР_2 перераховано на її розрахунковий рахунок суму індексації грошового забезпечення за період з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року в розмірі 4216,35 грн.

Враховуючи, що фактичний повний розрахунок відбувся 30 червня 2021 року, позивачка вважає, що період з 30 травня 2018 року по 30 червня 2021 року ставить затримку повного розрахунку при звільненні, за що для роботодавця ст.ст. 116, 117 КЗпП України передбачена відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Отже, позивачка вважає, що набула право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

На підставі викладеного позивачка звернулась до суду з даним позовом щодо компенсації середнього грошового забезпечення за весь час затримки повного розрахунку (невиплати індексації грошового забезпечення з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року), виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 354,14 гривень в день за період з 30 травня 2018 року по 30 червня 2021 року.

Процесуальний рух справи
Ухвалою суду від 19 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Розгляд справи призначено проводити без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України.

10 серпня 2021 року відповідачем через канцелярію суду засобами подано відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує.

02 вересня 2021 року позивачем подані письмові пояснення по справі.

Ухвалою від 22 вересня 2021 року суд вирішив продовжити розгляд справи №420/12085/21 за правилами загального позовного провадження.

Підготовче засідання, призначене на 12 жовтня 2021 року 11 год. 30 хв., було проведене за участі представника позивача в режимі відеоконференції, у якому було оголошено перерву до 08 листопада 2021 року 10 год. 30 хв.

22 жовтня 2021 року від позивача через канцелярію суду за допомогою системи Електронний суд надійшли додаткові письмові пояснення по справі.

Підготовче засідання, призначене на 08 листопада 2021 року, було перенесене на 22 листопада 2021 року 12 год. 00 хв.

У підготовче засідання, призначене на 22 листопада 2021 року, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно.

Від представника позивача та позивача 08 листопада 2021 року через канцелярію суду надійшли клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача.

Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено шістдесятиденний строк проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів.

Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 грудня 2021 року об 11 годині 00 хвилин.

Під час розгляду справи по суті у судовому засіданні 14 грудня 2021 року представник відповідача у вступному слові проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву.

Позиція відповідача
Відповідно до відзиву, відповідач з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідач зазначив, що з моменту звільнення позивачки з військової служби та виключення зі списків особового складу 26 прикордонного загону (25 травня 2018 року) до моменту звернення до 26 прикордонного загону щодо виплати індексації (03 червня 2021 року) пройшло більше трьох років (1105 днів).

На переконання відповідача, це свідчить про умисне затягування часу з метою незаконного стягнення середнього заробітку з державної установи та як наслідок необґрунтованої виплати коштів.

Також відповідач наголосив на те, що сума індексації грошового забезпечення, яка була виплачена позивачу за період з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року, складає 4216, 35 гривень, тобто є абсолютно неспівмірною з сумою середнього заробітку, яку просить позивач.

Щодо застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідач зазначив, що КЗпП України не регулює питання проходження військової служби, а передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Також відповідачем зазначено, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні переліку підстав визначеного у Порядку №100.

У судове засідання, призначене на 28 грудня 2021 року, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі у порядку письмового провадження (а.с. 98).

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За приписами ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

З урахуванням вищенаведеного, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 29 червня 2010 року по 29 травня 2018 року проходила військову службу, з 27 грудня 2010 року у 26 прикордонному загоні Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України; має звання лейтенант (а.с. 15, 17-23).

Наказом начальника 26 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 25 травня 2018 року №178-ОС, лейтенанта ОСОБА_1 , старшого інспектора прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Чорноморськ» 1 категорії (тип Б), звільнену наказом начальника 26 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №177-ОС від 24 травня 2018 року в запас Збройних Сил України за підпунктом а пункту другого частини восьмої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу), з 29 травня 2018 року виключено із списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення (а.с. 14).

Зі змісту наказу від 25 травня 2018 року №178-ОС не вбачається розрахунків по індексації грошового забезпечення.

03 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Одеського прикордонного загону із заявою щодо нарахування та виплати їй індексації грошового забезпечення з липня 2015 року до моменту звільнення зі служби (а.с. 6).

У відповідь на вказане звернення листом від 11 червня 2021 року вих. №11/М-116 за підписом начальника Одеського прикордонного загону позивачу повідомлено, що «сума індексації грошового забезпечення за період з 30.12.2015 р. по 29.05.2018 р. у військовій частині НОМЕР_2 складає 4280,56 грн. та буде виплачено на Ваш картковий рахунок з урахуванням податків і зборів в сумі 4216,35 грн. після надходження асигнувань на дану виплату в найкоротший термін.» (а.с. 7).

Згідно наявної у матеріалах справи виписки з рахунку у банку, 30 червня 2021 року на рахунок ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_2 перераховано кошти у сумі 4216,35 грн. (а.с. 16).

Вказані обставини справи не заперечуються сторонами.

Спірним між сторонами стало питання щодо наявності підстав для відшкодування позивачці середнього грошового забезпечення за весь час затримки повного розрахунку з виплати індексації грошового забезпечення за період з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року.

Позивач вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати їй середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 30 травня 2018 року по 30 червня 2021 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Вказана правова позиція щодо застосування норм ст.ст. 116-117 КЗпП України неодноразово висловлювалась Верховним Судом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Що стосується застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні з військової служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 08 листопада 2019 року - справа №580/825/19, від 10 жовтня 2019 року - справа №826/4108/15, від 28 листопада 2019 року - справа №580/825/19, від 04 квітня 2018 року - справа №805/5111/15-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає, що в силу вищенаведених законодавчих норм, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Судом встановлено, що сума індексації грошового забезпечення за період з 30.12.2015 року по 29.05.2018 року позивачці не виплачена на час звільнення з військової служби.

Відповідач цього факту не заперечував.

Отже, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як встановлено судом та підтверджується сторонами, 30 червня 2021 року на рахунок ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_2 перераховано кошти у сумі 4216,35 грн.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 30 червня 2021 року.

Період затримки становить проміжок часу з 29 травня 2018 року по 29 червня 2021 року.

Водночас, суд вважає необхідним зазначити, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Щодо визначення суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні

Статтею 27 Закону України Про оплату праці передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з пунктом 8 вищеназваного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

В свою чергу, відповідно до пункту 7 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197) за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Вирішуючи цей спір, судом встановлено, що позивачка має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з невиплатою їй при звільненні індексації грошового забезпечення за період з 30.12.2015 року по 29.05.2018 року.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до начальника Одеського прикордонного загону із заявою щодо нарахування та виплати їй індексації грошового забезпечення 03 червня 2021 року, а виключена із списків особового складу загону з 29 травня 2018 року.

Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 30 червня 2021 року.

Сума виплаченої індексації становить 4216,35 грн.

Період затримки становить проміжок часу з 29 травня 2018 року по 29 червня 2021 року (1127 днів).

При вирішенні питання щодо розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у справі №806/2473/18 (постанова від 30.10.2019).

Згідно наявної у матеріалах справи Довідки №72 від 04 серпня 2021 року за підписом т.в.о. командира та головного бухгалтера ВЧ НОМЕР_1 , середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням (березень-квітень 2018 року) становить 353, 51 грн. (а.с. 50).

Отже, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 398405, 77 грн. (353,51 грн. х 1127 днів).

Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 року по справі №806/2473/18 висловив правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Розрахунок істотності частки: 4216,35 грн. (сума індексації грошового забезпечення, яка виплачена позивачу з порушенням термінів) / 398405, 77 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 1,06.

Отже, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 1, 06 %.

Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 1, 06 %, становить: 353, 51 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 1,06% (істотна частка) х 1127 (дні затримки) = 4223, 10 грн.

На підставі викладеного, суд вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу з урахуванням принципів справедливості та співмірності становить 4223, 10 грн.

Вказана правова позиція узгоджується також з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню таким чином:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку (невиплати індексації грошового забезпечення з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року) при звільненні ОСОБА_1 ;

стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4223, 10 грн.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 353,51 гривень за кожен календарний день за період з 30 травня 2018 року по 30 червня 2021 року.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач був звільнений від оплати судового збору, розподіл судових витрат на його користь не здійснюється. Доказів понесення інших судових витрат на дату ухвалення рішення позивачем не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (ч. 6 ст. 120 КАС України).

З урахуванням приписів ч. 6 ст. 120 КАС України, справу розглянуто 17 січня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 120, 132, 139, 194, 205, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку (невиплати індексації грошового забезпечення з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року) при звільненні ОСОБА_1 .

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4223, 10 грн. (чотири тисячі двісті двадцять три гривні 10 коп.).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_1 ( НОМЕР_5 ; АДРЕСА_1 )

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (; 65101, м. Одеса, вул. Левітана, 113).

Суддя О.В. Глуханчук