Справа № 760/3906/21
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 760/3906/21 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Коротких А.Ю.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30.08.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції молодшого лейтенанта УПП у м. Києві Хоха Романа Олександровича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову серії ДП18 №736131 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 Кодексу України про адмінстративні правопорушення (далі - КУпАП).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30.08.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є протиправною.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 № 736131 від 27.11.2020, о 09 год 50 хв. за адресою: вул., Радунська, у місті Київ, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Рено Меган», номерний знак НОМЕР_1 , перехресті вул. Радунська та вул. Градинська, перетнув подвійну суцільну лінію, та який в подальшому при перевірці не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив частину першу статті 126 КУпАП.

Вказаною постановою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності шляхом накладення на нього штрафу в сумі 425 грн.

Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що оскаржувана постанова винесена у межах повноважень відповідача в порядку та у спосіб визначений КУпАП із дотриманням встановленої процедури та з урахуванням усіх обставин у справі.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до частини першої статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: <…> правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, <…> частини перша, друга і четверта статті 126 <…>.

Таким чином, працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (стаття 126 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

При цьому, положення КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення (зокрема статті 268 КУпАП), на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки у даному випадку КУпАП передбачає спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

У подібних правовідносинах таку ж позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 по справі №607/5933/16-а.

Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП.

Відповідно до частини першої статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Обов`язок водія мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії закріплений також в абзаці другому частини другої статті 16 Закону України «Про дорожній рух» та у підпункті «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР).

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР документів кореспондується з обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зокрема у справі № 127/19283/17 від 25.09.2019, у справі № 522/2280/16-а від 21.11.2019, у справі №711/4707/17 від 19.06.2019 та інших.

Таким чином, порушення учасником дорожнього руху вимог підпункту «а» пункту 2.1 ПДР тягне за собою відповідальність, передбачену частиною першою статті 126 КУпАП.

Разом з тим, зі змісту наявних у матеріалах справи доказів, а також змісту позовної заяви і відомостей оскаржуваної постанови, вбачається, що посвідчення водія, необхідність пред`явлення якого водієм для перевірки передбачено статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» та пунктом 2.1 ПДР, позивачем на вимогу поліцейського надано не було, позаяк останній заперечував законність зупинки транспортного засобу, яким він керував.

За таких обставин, зважаючи на те, що правопорушення, передбачене частиною першою статті 126 КУпАП, належить до правопорушень з формальним складом, колегія суддів приходить до висновку, що непред`явлення для перевірки на вимогу поліцейського посвідчення водія утворює склад правопорушення, визначений у цій статті. З цих підстав, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неправомірність зупинки позивача, оскільки наведене не впливає на склад спірного правопорушення.

Відтак, притягнення позивача до відповідальності згідно оскаржуваної постанови на підставі частини першої статті 126 КУпАП, є правомірним.

Колегія суддів додатково звертає увагу, що у ході розгляду справи, згідно наданих відповідачем та долучених до матеріалів справи відеозаписів спілкування позивача та відповідача під час зупинки транспортного засобу, судом були встановлені обставини неетичної поведінки та некоректного спілкування відповідача, а також факт внесення ним до оскаржуваної постанови недостовірних відомостей щодо відмови позивача у її отриманні, не зважаючи на те, що на запитання поліцейського позивач виявив бажання на отримання постанови.

Проте, наведені обставини, на переконання суду апеляційної інстанції, не є такими, що нівелюють допущене позивачем правопорушення, чи такими, що свідчать про протиправність прийняття відповідачем спірного рішення.

Доводи скаржника, що стосуються відсутності належних доказів та нездійснення оформлення правопорушення щодо перетину позивачем подвійної суцільної лінії, колегія суддів відхиляє, оскільки спірне правопорушення стосується інших обставин.

Доводи скаржника щодо помилковості посилання суду першої інстанції на правові висновки судів у інших справах колегією суддів також відхиляються, оскільки не спростовують правильності встановлених судом обставин справи та результату вирішення справи.

Також судом апеляційної інстанції не було встановлено складності обставин даної справи, які б свідчили про наявність правових підстав для здійснення її розгляду у загальному позовному провадженні. У зв`язку із цим, відповідні доводи скаржника також відхиляються колегією суддів.

Щодо посилань на відсутність в оскаржуваній постанові роз`яснення прав та строку її оскарження, то колегія суддів наголошує, що спірна постанова містить посилання на роз`яснення таких прав та строку, а її зворотний бік (згідно додатку 5 до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395), містить виклад відповідних прав. Окрім того, позивача не було позбавлено можливості реалізації його прав, у тому числі і на оскарження рішення про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відсутність в оскаржуваній постанові відомостей щодо технічних засобів фіксації порушення також, на переконання колегії суддів, не є обставиною, яка може спростовувати факт вчинення позивачем спірного порушення та бути підставою для висновку про протиправність постанови.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Так, доводи скаржника не свідчать про відсутність у його діях складу спірного правопорушення, і, як наслідок, не є підставою для скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30.08.2021 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя А.Ю. Коротких