Справа № 826/10602/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Безименної Н.В.

При секретарі: Шепель О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач, ФГВФО), в якому просив суд:

визнати протиправними та нечинними, та скасувати всі наявні станом на дату набрання рішенням суду по цій справі законної сили, досудові солідарні вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб утриматися від пред`явлення досудових солідарних вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, поштовим відправленням з описом та з повідомленням про вручення, повідомити кожну пов`язану особу (громадянина України та іноземця) банків, що ліквідуються, якій до дати набрання рішенням суду по цій справі законної сили, було пред`явлено досудові солідарні вимоги, про визнання судом таких вимог протиправними та нечинними, та їх скасування, з наданням суду доказів надсилання таких повідомлень;

визнати протиправними та нечинними, та скасувати всі наявні за станом на дату набрання рішенням суду по цій справі законної сили, позовні заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо солідарних вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (в тому числі через представників/адвокатів) утриматися від пред`явлення позовних заяв щодо солідарних вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відмовитися від солідарних позовних вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, шляхом подання до відповідних судів у встановленому порядку належних окремих письмових заяв про відмову від позову, з наданням суду доказів вчинення цих дій;

визнати протиправними та нечинними, та скасувати всі наявні за станом на дату набрання рішенням суду по цій справі законної сили, апеляційні та касаційні скарги, подані адвокатами (представниками) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за судовими справами щодо солідарних позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб утриматися від пред`явлення через адвокатів (представників) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб апеляційних та касаційних скарг за судовими справами щодо солідарних позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, через відповідних адвокатів (представників) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відмовитися від апеляційних та касаційних скарг за судовими справами щодо солідарних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, шляхом заявлення до відповідних судів у встановленому порядку належних клопотань про відмову від апеляційної/касаційної скарги, з наданням суду доказів вчинення цих дій;

визнати протиправними та нечинними, та скасувати всі наявні за станом на дату набрання рішенням суду по цій справі законної сили, індивідуальні (персональні) досудові вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб утриматися від пред`явлення індивідуальних (персональних) досудових вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, поштовим відправленням з описом та з повідомленням про вручення, повідомити кожну пов`язану особу (громадянина України та іноземця) банків, що ліквідуються, яка починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаною особою відповідного банку, та якій до дати набрання рішенням суду по цій справі законної сили було пред`явлено індивідуальні (персональні) досудові вимоги, про визнання судом цих вимог протиправними та нечинними, та їх скасування, з наданням суду доказів надсилання таких повідомлень;

визнати протиправними та нечинними, та скасувати всі наявні за станом на дату набрання рішенням суду по цій справі законної сили, індивідуальні (персональні) позовні заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (в тому числі через представників/адвокатів) утриматися від пред`явлення індивідуальних (персональних) позовних заяв щодо вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відмовитися від індивідуальних (персональних) позовних вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків, шляхом подання до відповідних судів у встановленому порядку належних окремих письмових заяв про відмову від позову, з наданням суду доказів вчинення цих дій;

визнати протиправними та нечинними, та скасувати всі наявні за станом на дату набрання рішенням суду по цій справі законної сили, апеляційні та касаційні скарги, подані адвокатами (представниками) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за судовими справами щодо індивідуальних (персональних) позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб утриматися від пред`явлення через адвокатів (представників) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб апеляційних та касаційних скарг за судовими справами щодо індивідуальних (персональних) позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, через відповідних адвокатів (представників) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відмовитися від апеляційних та касаційних скарг за судовими справами щодо індивідуальних (персональних) вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків, шляхом заявлення до відповідних судів у встановленому порядку належних клопотань про відмову від апеляційної/касаційної скарги, з наданням суду доказів вчинення цих дій;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб забезпечити належне та в повному обсязі виконання адвокатами та іншими представниками Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення суду по цій справі, з набранням ним законної сили.

02 березня 2020 року від позивача до суду надійшла заява про відмову від позову в частині позовних вимог.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року за клопотанням позивача закрито провадження в частині позовних вимог.

З урахуванням вказаної ухвали судом розглядалися наступні позовні вимоги:

визнання протиправними та нечинними, та скасування всіх наявних за станом на дату набрання рішенням суду по цій справі законної сили, досудові солідарні вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються;

зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб утриматися від пред`явлення досудових солідарних вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються;

визнання протиправними та нечинними, та скасування всіх наявних за станом на дату набрання рішенням суду по цій справі законної сили, позовні заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо солідарних вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються;

зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (в тому числі через представників/адвокатів) утриматися від пред`явлення позовних заяв щодо солідарних вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються;

визнання протиправними та нечинними, та скасування всіх наявних за станом на дату набрання рішенням суду по цій справі законної сили, індивідуальні (персональні) досудові вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків;

зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб утриматися від пред`явлення індивідуальних (персональних) досудових вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків;

визнання протиправними та нечинними, та скасування всіх наявних за станом на дату набрання рішенням суду по цій справі законної сили, індивідуальні (персональні) позовні заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків;

зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (в тому числі через представників/адвокатів) утриматися від пред`явлення індивідуальних (персональних) позовних заяв щодо вимог до пов`язаних осіб (громадян України та іноземців) банків, що ліквідуються, які починаючи з 08 березня 2015 року вже не є пов`язаними особами відповідних банків;

зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб забезпечити належне та в повному обсязі виконання адвокатами та іншими представниками Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення суду по цій справі, з набранням ним законної сили.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно застосовано до позивача положення частини 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону №629-VІІІ від 16 липня 2015 року та Закону №1736-VIII від 15 листопада 2016 року до пов`язаних з банком осіб, в тому числі, членів комітетів банку, які станом на 08 березня 2015 року та в подальшому вже не були пов`язаними з банком особами. Крім того відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не мав права звертатися з досудовими та судовими вимогами в порядку частини 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року у задоволенні даного позову відмовлено в повному обсязі.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вказує на наявність права у Фонду на звернення до суду, а відповідність даної норми права Конституції України не відноситься до юрисдикції адміністративного суду, а може бути надана виключно органом конституційної юрисдикції; суть деяких позовних вимог зводиться, в тому числі, і до звернення до суду в інтересах третіх осіб, однак, жодних аргументів щодо порушення їх прав в рамках даного спору позивач не надав. Крім того позивачем не надано документів, якими б треті особи уповноважували його на звернення з даним позовом до суду в їх інтересах; деякі позовні вимоги щодо зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб утриматися від вчинення дій та забезпечення вчинення дій у майбутньому суперечить основоположним правам на судовий захист будь-якої особи, що зазначені у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є передчасними, оскільки судовому захисту підлягає право, яке вже порушено, а не яке буде порушено в майбутньому.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, просить суд скасувати рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він наполягає на безпідставності скарги та законності оскаржуваного рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 квітня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління Національного банку України від 23 квітня 2014 року №234/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ІНТЕРБАНК» до категорії неплатоспроможних» та прийнято рішення від 24 квітня 2014 року №31, щодо здійснення тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Комерційний банк «ІНТЕРБАНК».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23 липня 2014 року №61 розпочато ліквідаційну процедуру та призначено уповноважену особу на ліквідацію ПАТ КБ «ІНТЕРБАНК».

18 грудня 2017 року до Печерського районного суду міста Києва Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_1 , ОСОБА_27 , третя особа: Публічне акціонерне товариство КБ «ІНТЕРБАНК» про відшкодування шкоди в порядку ч.5 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» заподіяну ПАТ КБ «ІНТЕРБАНК» в розмірі 302 795 518,08 грн. його пов`язаними особами.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, вважаючи свої права порушеними, позивач звернулось до суду з даним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Згідно частини 2 статті 3 Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Відповідно до частини 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (на момент виникнення спірних правовідносин) Фонд або Уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторами та/або банку шкоди, та /або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди заподіяну банку.

У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду. Такі вимоги забезпечуються накладенням арешту на грошові кошти та майно осіб, до яких вони заявлені, у порядку забезпечення позову.

Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та іншої майнової шкоди.

Згідно частин 1-2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1190 цього Кодексу передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Частина 1 статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює, що Банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Частинами 3-6 цієї статті Закону передбачено, що учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку.

Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно- правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду.

Разом з цим, згідно пункту 5 частини 2 статті 37 та пунктом 8 частини 1 статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень під час тимчасової адміністрації та ліквідації банку має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду.

Діючим процесуальним законодавством визначено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом (стаття 16 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 19 Господарського процесуального кодексу України, стаття 17 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи підстави заявлених вимог, посилається на провадження у справі №757/75526/17-ц за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних з ПАТ КБ «ІНТЕРБАНК» осіб про відшкодування шкоди, що розглядався Печерським районним судом міста Києва.

На думку позивача, заявлені Фондом в досудовому та судовому порядку вимоги у справі №757/75526/17-ц загалом є безпідставними і необґрунтованими, та такими, що здійснені з порушенням статей 2, 3, 37, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», статей 42, 55, 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 42, 55, 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 22, 257, 530, 627, 1049, 1166, 1190, 1193 Цивільного кодексу України, статей 4, 32 Цивільного процесуального кодексу України та статей 58, 61 Конституції України.

Однак, такі посилання жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Між тим, що як вірно встановлено судом першої інстанції, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року провадження у справі №757/75526/17-ц закрито.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що направлення Фондом вимоги про відшкодування шкоди у порядку частини 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є способом досудового врегулювання спору.

Разом з цим, не може вважатися протиправною дія, пов`язана із зверненням Фонду до суду за захистом, оскільки кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права та законного інтересу.

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у справі №910/11027/18 зазначено, що положеннями законодавства (стаття 92 ЦК України, стаття 89 ГК України, стаття 63 Закону України «Про акціонерні товариства») закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення. Таким чином, при застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства. Оскільки в банку, що ліквідується, єдиною особою, яка має повноваження і обоє`язок діяти від імені та в інтересах банку, є уповноважена особа Фонду, то Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначають мінімальні стандарти поведінки Фонду та уповноваженої особи Фонду і не обмежують повноважень щодо звернення до суду з позовами до власників істотної участі, контролерів, керівників банку, пов`язаних з банком осіб, а також до будь-яких інших осіб про відшкодування ними шкоди в повному обсязі. При цьому позивач мав би довести неправомірність рішень та дій відповідачів або вчинення ними неправомірної бездіяльності, в чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.

Отже, на переконання колегії суддів, пред`явлення Фондом вимог (як досудових, так і судових) в порядку частини 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є не правом, а обов`язком Фонду гарантування у разі виникнення недостатності майна неплатоспроможного банку та наявності шкоди, заподіяної Банку його посадовими особами (керівниками та членами комітетів правління Банку, власниками істотної участі тощо), заявляти такі вимоги.

Таким чином, законність та правомірність дій Фонду щодо пред`явлення вимог та позовів про відшкодування шкоди з пов`язаних з неплатоспроможними банками осіб підтверджується висновками Верховного Суду, які з урахуванням статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», повинні бути враховані іншими судами, у зв`язку з чим безпідставними є доводи ОСОБА_1 про незаконність рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо посилання позивача на порушення Фондом вимог статті 58 Конституції України, оскільки в своїх позовних вимогах до пов`язаних з ПАТ КБ «ІНТЕРБАНК» осіб відповідач посилається на норми частини 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції від 16 липня 2015 року та від 15 листопада 2016 року, то колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 21 липня 2021 року по справі №910/12930/18.

Так, касаційний суд зазначив, що до норм матеріального права належать норми, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави та розмір відповідальності. Тоді як до процесуальних, процедурних норм належать норми, які визначають порядок притягнення особи до відповідальності.

Порядок дій Фонду як ліквідатора Банку, в тому числі вжиття заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів Банку, що ліквідується, шляхом звернення з вимогами про відшкодування збитків до пов`язаних з банком осіб, а у випадку їх невиконання до суду є процесуальною, процедурною нормою.

Відповідно, до правовідносин, у яких бере участь Фонд як ліквідатор неплатоспроможного Банку (виявлення недостатності майна для розрахунків з кредиторами, виявлення нікчемних та сумнівних правочинів, протиправної діяльності пов`язаних з Банком осіб, збитків, звернення з вимогами до пов`язаних з Банком осіб, звернення з позовом до суду) мають застосовуватись редакції статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 58 Закону "Про банки та банківську діяльність", що були чинними станом на момент вчинення Фондом відповідних дій.

Водночас, норми статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" щодо підстав, розміру цивільно-правової відповідальності за завдану банку або його кредиторам шкоду є матеріально-правовими, а відтак щодо них застосовується принцип незворотної дії закону в часі та вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі, відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абз. 2, 4 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп/1997).

Отже, при визначенні підстав відповідальності та кола осіб, які можуть бути притягнуті до такої відповідальності, суд повинен керуватись тією нормою, яка була чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, помилковими є висновки судів попередніх інстанцій про застосування вказаних питання щодо правильного та вірного застосування різних редакцій положень частини 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не є предметом дослідження та належного правового аналізу в межах даного адміністративного спору, що свідчить про відсутність будь-якого порушеного права ОСОБА_1 внаслідок надсилання досудових вимог та пред`явлення позову про відшкодування шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, передбачений цим Кодексом.

Частина 2 цієї статті Кодексу встановлює, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, виходячи з наведених приписів процесуального права, позивач, звертаючись до суду з даним позовом та вимагаючи визнати протиправними та нечинними та скасувати: всі наявні досудові солідарні вимоги Фонду до пов`язаних осіб банків, що ліквідуються; позовні заяви Фонду щодо солідарних вимог до пов`язних осіб банків, що ліквідуються; апеляційні та касаційні скарги, подані Фондом за судовими справами щодо солідарних вимог Фонду до пов`язаних осіб банків, що ліквідуються; зобов`язати Фонд утриматися у майбутньому від вчинення подібних дій (пред`явлення досудових вимог, позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг), зобов`язаний довести, яким чином зазначені дії Фонду порушують права та законні інтереси ОСОБА_1 , а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Однак, позивач жодним чином не довів суду, яким чином досудові вимоги/позовні заяви/апеляційні та касаційні скарги порушують права, свободи та/або законні інтереси ОСОБА_1 .

Вимоги позивача про зобов`язання Фонду утриматися від вчинення дій у майбутньому: пред`явлення досудових вимог/позовних заяв/апеляційних та касаційних скарг до пов`язаних осіб банків, що ліквідуються, суперечать основоположним правам на судовий захист будь-якої особи, оскільки є, як мінімум, передчасними, адже розв`язання спору на майбутнє чинним законодавством не передбачено.

Аналогічна позиція викладена Вищим адміністративним судом у справі № К/800/54735/15, К/800/354/16 (826/12133/15).

Решта доводів сторін не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, вчиняючи дії, які є предметом даного адміністративного оскарження, діяв в межах компетенції та в рамках чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалене у чіткій відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 25 січня 2022 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Н.В. Безименна