Справа № 320/4144/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4144/19 Суддя (судді) першої інстанції: Панченко Н.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКО-РОСІЙСЬКА ОВОЧЕВА КОМПАНІЯ» до Головного управління Державної податкової служби в Київській області про скасування податкового повідомлення-рішення, розрахунку завищення суми бюджетного відшкодування ПДВ і зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби в Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року, -

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКО-РОСІЙСЬКА ОВОЧЕВА КОМПАНІЯ» (далі - позивач) звернулося в суд з позовом до Головного управління Державної податкової служби в Київській області про скасування податкового повідомлення-рішення, розрахунку завищення суми бюджетного відшкодування ПДВ і зобов`язання вчинити певні дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки контролюючого органа про порушення ним вимог Податкового кодексу України, є хибними, не ґрунтуються на дійсних фактичних обставинах та зроблені у зв`язку з невірним застосуванням норм податкового законодавства, без належного дослідження наданих до перевірки первинних документів, які у повній мірі розкривають зміст господарських операцій, підтверджують ділову мету та рух активів позивача.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми «В1» Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 11 квітня 2019 року №. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Головне управління Державної податкової служби в Київській області як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (надалі -відповідач) подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що податкове повідомлення-рішення форми «В1» від 11 квітня 2019 року № прийнято правомірно на підставі обґрунтованих висновків про порушення позивачем вимог податкового законодавства. Зауважує, що відповідно до аналізу наданих до перевірки матеріалів неможливо встановити та підтвердити факт придбання ТОВ "Фрут-Логістік" товару, який було реалізовано позивачу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що доводи відповідача про те, що господарська діяльність ТОВ "Фрут-Логістік" має ознаки нереальності не відповідає дійсності, оскільки відповідачем не здійснювались передбачені Податковим кодексом України заходи з отримання інформації від ТОВ "Фрут-Логістік" та інших контрагентів по ланцюгу.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що на підставі наказу Головного управління ДФС у Київській області від 19 лютого 2019 року №336, відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку достовірності нарахування позивачем сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за грудень 2018 року (податкова декларація з ПДВ від 21 січня 2019 року № ).

За результатами перевірки податковим органом установлено порушення позивачем:

- вимог пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого безпідставно сформовано податковий кредит по податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Фрут-Логістік» () за грудень 2018 року на загальну суму ПДВ 17600,00 грн. з періодом виникнення від`ємного значення за грудень 2018 року на суму ПДВ 17600,00 грн. (обсяг постачання 123200 грн.);

- вимог пункту 200.4, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування на 17600 грн., заявленого на рахунок платника у банку по декларації за грудень 2018 року.

Результати податкової перевірки оформлені актом від 12 березня 2019 року № 200/10-36-12-02/36444814, на підставі якого податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 11 квітня 2019 року № , за яким зменшено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість, задекларовану до бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку в сумі 17600 грн. та накладено штрафні санкції в розмірі 8800 грн.

Не погоджуючись з висновками перевірки та прийнятим за її результатами рішенням, позивач подав скаргу до контролюючого органу, однак рішенням від 20 червня 2019 року № 28374/6/99-99-11-04-02-25 податкове повідомлення-рішення від 11 квітня 2019 року залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Уважаючи рішення від 11 квітня 2019 року протиправним, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у контролюючого органу відсутні докази та достатні аргументи, які могли б свідчити про безтоварність господарської операції між позивачем та ТОВ «Фрут-Логістік», а посилання відповідача на протилежне є лише припущеннями, які не мають під собою відповідного документального підтвердження. Суд дійшов висновку, що первинні документи позивача по взаємовідносинам з контрагентом мають всі необхідні обов`язкові реквізити, визначені податковим законодавством, а податковим органом не наведено будь-яких переконливих доводів та не надано належних доказів, які б ставили під сумнів реальність здійснених позивачем господарських операцій, та/або свідчили б про невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, та/або про наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність саме позивача, як платника податків.

Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 Податкового кодексу України).

За нормами пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231).

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, передбачено, що податковий кредит - це сума, на яку платник, податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

За змістом пунктів 200.1, 200.2 і 200.4 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Так, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України, зареєстрована та підписана уповноваженою особою.

Відповідно до пункта 201.6 статті 201 ПК України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. Своєю чергою платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов`язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Положеннями пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

З аналізу наведених законодавчих приписів убачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку - нормативно-правовий акт, затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, що визначає принципи та методи ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності, що не суперечать міжнародним стандартам; міжнародні стандарти фінансової звітності (далі - міжнародні стандарти) - прийняті Радою з міжнародних стандартів бухгалтерського обліку документи, якими визначено порядок складання фінансової звітності; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частина друга статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлює, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - Положення), записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів.

Відповідно до пункта 2.1 Положення, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно з частиною першою статті 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов`язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Колегією суддів установлено, що між позивачем та ТОВ «Фрут-Логістік» було укладено договір поставки від 18 вересня 2018 року №18/19, предметом якого виступала поставка позивачу яблук урожаю 2018 року. Факт та обсяги поставки яблук підтверджуються видатковою накладною № 163 від 04 грудня 2018 року (доставка на склад позивача підтверджується наявною у матеріалах справи товарно-транспортною накладною № Р163 від 04 грудня 2018 року).

На спростування позиції сторони відповідача щодо реальності здійснення господарської діяльності позивачем також додано до матеріалів справи:

- наказ №20 від 19 грудня 2017 року «Про затвердження внутрішньої номенклатури» ТОВ «Українсько-російська овочева компанія» з додатком № 1;

- договір поставки від 18 вересня 2018 року № 18/19;

- видаткову накладну №163 від 04 грудня 2018 року;

- спеціфікацію до видаткової накладної №163 від 04 грудня 2018 року (яблуко свіже українського походження, сорту джонаголд, 19200 кг., сума з ПДВ - 105600,00 грн);

- товарно-транспортну накладну №Р163 від 04 грудня 2018 року (перевізник ФОП ОСОБА_1 );

- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань по ТОВ Фрут-Логістік», згідно якого, за видами діяльності, серед інших є 46.31 Оптова торгівля фруктами й овочами;

- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за якою у ТОВ «Фрут-Логістік» наявна земельна ділянка площею в 2 га, для ведення особистого селянського господарства;

- акт оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу майна ТОВ «Фрут-Логістік» від 07 травня 2018 року;

- договір оренди господарських будівель та споруд № 03Є01/18 від 03 січня 2018 року, за яким ТОВ «Фрут-Логістік» орендує нерухоме майно за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, с. Носківці, вул. Соборна, 57 загальною площею 1451,4 кв.м., а також акт приймання-передачі об`єкта, що передається в оренду від 03 січня 2018 року;

- договір поставки №04/05 від 04 травня 2018 року яблук врожаю 2017-2018 року між ТОВ «Водограй-Плюс» та ТОВ «Фрут-Логістік»;

- довідку про наявні засоби та можливості ТОВ «Водограй-Плюс»;

- довідку про наявні засоби та земельні ділянки ТОВ «Міжлісся»;

- протоколи № 20 досліджень проб харчових продуктів від 22 серпня 2018 року, №57 від 28 серпня 2018 року, №44 від 28 серпня 2018 року (ТОВ «Міжлісся», яблука свіжі);

- договір поставки товарів № 26102018/Б від 26 жовтня 2018 року, укладений між позивачем та підприємцем ОСОБА_2 ;

- договір поставки товарів №18092018/Б від 18 вересня 2018 року, укладений між позивачем та ТОВ «Силинк Фрут»; (Білорусь);

- інвойс №24 від 05 грудня 2018 року (яблука 26 пелет, 1231 ящик, вага брутто 21498,00 кг, нетто - 19200 кг, сума 4224 доларів США);

- митну декларацію форми МД-2 (одержувач ТОВ «Силинк Фрут» (Білорусь).

Як убачається із матералів справи, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ТОВ «Фрут-логістік» є оптова торгівля фруктами й овочами, код КВЕД 46.31, що повністю узгоджується з предметом поставки в даних правовідносинах.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданими позивачем документами підтверджується, що мало місце рух активів між підприємствами, в матеріалах справи наявні належним чином оформлені всі необхідні первинні фінансово-господарські документи про придбання позивачем та подальшу його реалізацію покупцям фруктів (яблук), в тому числі договори, видаткові, податкові та товаро-транспортні накладні в яких зазначена номенклатура продукції.

Висновок податкового органу про відсутність кваліфікованого персоналу ТОВ «Фрут-Логістік» є недоведеним та безпідставним, оскільки в акті перевіряючі самі зазначають про наявність 10 осіб на підприємстві, а про кваліфікацію взагалі відсутні посилання на будь-яку інформацію, отриману від вказаного товариства чи інших компетентних органів, яка може бути використана (зокрема, про склад працівників, їх освіту чи професійний рівень).

Колегія суддів враховує правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 17 квітня 2018 року в справі №826/14549/15, від 06 лютого 2018 року в справі №816/166/15-а, від 06 лютого 2018 року в справі №804/4940/14 від 13 серпня 2020 року в справі №520/4829/19, від 21 жовтня 2020 року в справі №140/1845/19, згідно з якими відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Відтак, недостатність персоналу, відсутність власних транспортних засобів, виробничо-складських приміщень не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.

Аналогічна правова позиція висловлена 10 листопада 2020 року Верховним Судом у справі №440/3779/18.

У будь-якому випадку, реалізуючи господарську компетенцію при укладенні та виконанні господарських договорів, сторони цього договору можуть вимагати від контрагента дотримання умов цих договорів, тією мірою якою дозволяють його (їх) умови. Перекладати на сторону договору обов`язки контролю свого контрагента за межами взаємовідносин, як того вимагає податковий орган, знаходиться за межами господарської компетенції суб`єкта господарювання та не входить до прав та обов`язків платника податку. Це, своєю чергою, у межах спірних відносин на позивача як платника податку покладає додаткове не передбачене законом обтяження, що є недопустимим.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року в справі №803/2094/15, від 20 грудня 2018 року в справі №815/4992/16.

Також, колегія суддів ураховує позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі №814/788/14, від 30 листопада 2018 року в справі №820/4698/17, від 14 лютого 2018 року в справі №804/15887/14, згідно з якою інформація про ознаки фіктивної діяльності контрагента (як-то: податковий стан платника податків, відсутність необхідних та достатніх матеріально-технічних ресурсів та персоналу тощо), одержана контролюючим органом з його власних інформаційних систем, що не оформлена рішенням суб`єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації.

Окрім того, посилання відповідача на порушення позивачем вимог частини 2 статті статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в частині, що видаткові накладні не відповідають визначенню первинного документа, оскільки вони оформлені неправильно, не містять таких обов`язкових реквізитів, як посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, суд відхиляє, як безпідставні, оскільки усі вказані реквізити у документах наявні, а перевіряючим були надані для перевірки оригінали таких документів, які містять усі необхідні реквізити, передбачені чинним законодавством, а також відтворюють зміст та обсяг проведених операцій, які узгоджуються між собою.

Колегія суддів звертає увагу, що посилання відповідача на вказівку у номенклатурі товару позиції «яблуко» без зазначення сорту та артикулу, не може бути підставою для відмови у врахуванні вказаних первинних документів під час проведення перевірки, оскільки сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. З урахуванням аналізу всіх наявних у матеріалах документів, вбачається за можливе встановити та перевірити предмет поставки, асортимент, кількість та ціну.

Як установлено судом, постачальниками яблук до ТОВ «Фрут-Логістік», зокрема, є такі підприємства-виробники як ТОВ «Водограй-плюс» (), ТОВ «Міжлісся» ().

На підтвердження факту здійснення досліджуваних господарських операцій, позивач звернувся до постачальника із запитом про надання документів, які підтверджують існування та походження товару, які було надано відповідачу та містяться у матеріалах справи, а саме :

- лист ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 05 червня 2018 року № К-24080-0.26- 389/133-18 щодо наявності земельних ділянок, що використовує ТОВ «Міжлісся»;

- лист-довідка ТОВ «Міжлісся» щодо реалізації яблук згідно договору поставки №31082018М/ФЛ від 31 серпня 2018 року на ТОВ «Фрут-Логістік»;

- довідка щодо оренди ТОВ «Водограй плюс» земельних ділянок, в т.ч. з дрібно кісточковими насадженнями;

- договір поставки від 04 травня 2018 року №04/05 ТОВ «Водограй плюс» на ТОВ «Фрут- Логістік» яблук врожаю 2017-2018 року;

- договір від 03 січня 2018 року №03/01/18 оренди господарських будівель та споруд ТОВ «Фрут-Логістік»;

- протоколи дослідження харчових продуктів.

Як свідчать матеріали справи, ТОВ "Водограй плюс" орендує земельні ділянки загальною площею 97,9569 га, кількість працюючих на підприємстві становить 20 людей, воно має у використанні складські приміщення для зберігання яблук.

Відповідно до листа відділу у Барському районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 05 червня 2018 року №К-24080-02,026-389/133-18 та довідки ТОВ "Міжлісся" від 24 січня 2019 року №11, останнє використовує на умовах оренди земельні ділянки у Войнашівській, Митківській, Кузьминецькій та Терешківській сільських радах загальною площею 1 713,323 га.

Також, згідно з Договором оренди від 03 січня 2018 року №03/01/18, ТОВ "Фрут-логістік" використовується приміщення площею 1 454,4 кв. м у с. Восківці Вінницької області для зберігання фруктів.

Колегія суддів погоджується із висновоком суду першої інстанції, що всі наведені документи узгоджуються між собою та підтверджують можливість контрагента позивача не вирощувати власні яблука, а перепродати їх позивачу, з урахуванням кількості та асортименту, що був узгоджений сторонами, що, в подальшому, дозволяло позивачу експортувати їх до Республіки Білорусь, що підтверджується митною декларацією з відповідними відмітками митного органу та отриманням оплати за поставлену продукцію від покупців-резидентів вказаної країни.

Щодо посилань відповідача на відсутність підтверджень походження товару у розрізі сорту та артикулу яблука, колегія суддів зазначає, що норми частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вимог про обов`язкове зазначення таких даних у первинному документі не містять.

Щодо ідентифікації товару та його відповідності за якістю, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Закон України «Про підтвердження відповідності», яким було передбачено сертифікація і декларування відповідності, втратив чинність в 2015 році, а Законом України «Про карантин рослин» не передбачено обов`язкове отримання карантинного дозволу на продукцію, що переміщається територією України, на що цілком слушно звернув увагу позивач, а відповідач не спростував вказаних доводів.

Окрім того, договором поставки №18/09 від 18 вересня 2018 року між ТОВ «Фрут-Логістік» і позивачем не передбачено обов`язку ТОВ «Фрут-Логістік» надати разом з товаром (яблуками) сертифікат відповідності, сертифікат якості, карантинний дозвіл, гігієнічний сертифікат.

Колегія суддів наголошує на тому, що посилання контролюючого органу на інформацію баз даних податкового органу щодо відсутності у контрагентів позивача можливості виконувати роботи (надавати послуги) не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки внесені відомості баз даних податкового органу є одним із заходів щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на відповідача функцій та завдань, а висновки, викладені в податковій інформації, є відображенням дій працівників податкових органів і самі по собі не породжують правових наслідків для платника податків.

Аналогічна правова позиція містить у постанові Верховного Суду від 21 лютого .2018 року у справі №804/7470/16.

Також, колегія суддів не приймає до уваги твердження податкового органу, що ТОВ «Фрут Логістік» документально оформлювало операції з реалізації яблук на адресу позивача, в той час, як вирощування яблук у відповідному обсязі за вказаний період не відбувалось, оскільки яблука Джонаголд відносяться до швидкоплідних сортів, плоди яблук цього сорту з`являються через 3 (три) роки після посадки при умові дотриманні агрономної технології, методики ведення саду кваліфікованим працівником та великої залежності від погодніх умов, у зв`язку з тим, що такі висновки податкового органу спростовуються вище переліченими письмовими доказами.

Суд звертає увагу, що до основного виду діяльності ТОВ "Фрут - Логістік" не входить вирощування яблук, а лише їх оптова торгівля.

Щодо посилання відповідача на умови зовнішньоекономічних договорів між позивачем та ТОВ «Силинк Фрут» (Білорусь) і підприємцем ОСОБА_3 (Білорусь), то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанці, що в ході перевірки супровідні документи по цим поставкам, а саме: сертифікати відповідності та інше, відповідачем не вимагались та не досліджувались.

Поряд з цим колегія суддів бере до уваги й те, яким чином сорт яблука і його якість може вплинути на формування податкового кредиту за фактично проведеною господарською операцією, з урахуванням того, що яблука були придбані позивачем і, в подальшому, були експортовані, що не заперечується самим відповідачем.

Також, колегією суддів враховано і правосуб`єктність сторін на час укладення спірних правочинів, зокрема, контрагент позивача на момент укладення договору та оформлення первинних документів, як і позивач, були належними учасниками цивільних та господарських правовідносин та платниками податку на додану вартість.

Таким чином, суд уважає, що в контролюючого органу відсутні докази та достатні аргументи, які могли б свідчити про безтоварність господарської операції між позивачем та ТОВ «Фрут-Логістік», а отже, доводи відповідача є лише припущеннями, які не мають відповідного документального підтвердження.

До того ж, на момент здійснення господарських операцій державна реєстрація згаданого контрагента була проведена відповідно до норм чинного законодавства. Запис про припинення юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вносився.

Відтак це товариство володіло достатнім обсягом правоздатності та дієздатності для вчинення правочинів, було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі і знаходилося на обліку платників податків, що свідчить про здатність цього суб`єкта господарювання здійснювати свої цивільні права і виконувати цивільні обов`язки.

Аналогічна позиція містить у рішеннях Верховного Суду від 27 лютого 2018 року №К/9901/1391/17 та від 07 лютого 2018 року №К/9901/3360/17.

Судова колегія наголошує, що платник не несе відповідальності за дії всіх підприємств та організацій, що беруть участь у багатостадійному процесі сплати податків до бюджету. Зворотне призвело б до неправомірного покладення на платника тягаря відповідальності за дії третіх осіб у багатостадійному господарському обороті.

У постанові від 16 квітня 2019 року в справі №804/6909/17 Верховний Суд зазначив, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків і відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо контрагента позивача, оскільки податковим органом не надано суду будь-яких доказів того, що позивач діяв без належної обачності і йому мало бути відомо про порушення, які можливо допускаються його контрагентом, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій було одержання позивачем податкової вигоди.

У Рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав" проти України» (2007 рік, заява №803/02),»Булвес» АД проти Болгарії» (2009 рік, заява №3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії» (2010 рік, заява №6689/03), Європейський суд чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.

Отже, позивач як добросовісний платник податків не може нести відповідальність за можливі негативні наслідки господарської діяльності його контрагентів, а тим більше за відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачання товарів.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на порушення позивачем положень пункту «б» частини 4 статті 200 Податкового кодексу України, є необґрунтованими, оскільки положення зазначеної норми передбачають, що розрахована сума ПДВ підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету. Водночас надані податковому органу реєстри бухгалтерського обліку вказують на те, що така сума на момент подачі декларації з ПДВ за грудень 2018 року була сплачена у повному обсязі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вказує на те, що первинні документи позивача по взаємовідносинам з ТОВ «Фрут-Логістік» мають всі необхідні обов`язкові реквізити, визначені податковим законодавством, відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів та не надано належних доказів, які б ставили під сумнів реальність здійснених позивачем господарських операцій, та/або свідчили б про невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, та/або про наявність інших обставин що підтверджують недобросовісність саме позивача як платника податків. При цьому суб`єктом владних повноважень жодним чином не спростовано обґрунтованість вищевикладених висновків, а твердження апеляційної скарги містять лише посилання на положення нормативно-правових актів та висновки акту перевірки, що не вказує на наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Судовою колегією враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У відповідності зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька