Справа № 640/942/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/942/20 Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Секретаріата Кабінета Міністрів України, Державного секретаря Кабінета Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Секретаріата Кабінета Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року, -

У С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Секретаріата Кабінета Міністрів України (далі - відповідач 1, Секретаріат КМУ), Державного секретаря Кабінета Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича (далі - відповідач 2) про визнання протиправними та скасування наказа від 29 листопада 2019 року про звільнення його з посади генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріата КМУ та наказа від 16 грудня 2019 року про внесення змін до попереднього наказа, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітка за вимушений прогул і моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувані рішення прийняті з грубим порушенням законодавства, яке полягає у затвердженні упередженого та необ`єктивного висновка про результат його оцінювання, не ознайомленні з цим висновком, а також прийнятті наказа про звільнення без отримання згоди від профспілкової організації, членом якої є позивач.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази державного секретаря КМУ від 29 листопада 2019 року №718-к та від 16 грудня 2019 року №748-к. Зобов`язано державного секретаря КМУ поновити позивача на посаді генерального директора Директората територіального та місцевого розвитку Секретаріата КМУ. Стягнуто з Секретаріата КМУ на користь позивача заробіток за час вимушеного прогулу з 16 грудня 2019 року по 09 червня 2020 року у розмірі 342045,27 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Секретаріат КМУ подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у відповідача відсутній обов`язок запитувати у профспілкового органа згоду на звільнення позивача, оскільки його звільнено на підставі Закону України «Про державну службу», який є спеціальним та такої згоди не вимагає.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує на тому, що зазначеним у ній доводам місцевим судом надана належна правова оцінка.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно частково задовольнити, а рішення суду - скасувати, з таких підстав.

Судом установлено, що наказом державного секретаря КМУ від 16 серпня 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора Директората територіального та місцевого розвитку Секретаріата КМУ.

Наказом державного секретаря КМУ від 01 жовтня 2019 року №147 «Про заходи щодо організації оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Секретаріата КМУ категорії «Б» і «В» визначено провести оцінювання результатів службової діяльності державних службовців указаної категорії за списком, що додається, до якого включено генерального директора директората ОСОБА_1 .

Згідно з висновком щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця категорії «Б» Секретаріата КМУ, оцінка результатів службової діяльності ОСОБА_1 на посаді генерального директора Директората територіального та місцевого розвитку визначена як «негативна».

Наказом державного секретаря КМУ від 29 листопада 2019 року №718-к позивача з 02 грудня 2019 року звільнено з посади генерального директора Департамента територіального та місцевого розвитку Секретаріата КМУ у зв`язку з отриманням ним негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, відповідно до пункта 3 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 з 02 грудня 2019 року по 13 грудня 2019 року, наказом державного секретаря КМУ від 16 грудня 2019 року №748-к змінено наказ державного секретаря КМУ від 29 листопада 2019 року №718-к в частині дати звільнення позивача з посади: з 02 грудня на 16 грудня 2019 року.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача не дотримано вимог статті 43 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), а саме не отримано попередньої згоди виборного органу, членом якого є позивач.

Відмовляючи в решті позову, суд дійшов висновку, що матеріалами оцінювання результатів службової діяльності позивача підтверджено її негативну оцінку.

Позивачем рішення суду першої інстанції в зазначеній частині не оскаржено.

Здійснюючи перегляд рішення місцевого суду, колегія суддів керується положеннями частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто перевіряє законність та обгрунтованість такого в межах доводів та вимог апеляційної скарги Секретаріата Кабінета Міністрів України.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів наголошує наступне.

Твердження відповідача про те, що положення КЗпП не поширюються на спірні правовідносини, оскільки такі врегульовані Законом України «Про державну службу», який є спеціальним, є помилковим.

Так, відповідно до преамбули Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закону України №889-VIII) цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Тим часом, преамбула КЗпП закріплює, що він визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Отже, означені нормативно-правові акти співвідносяться як спеціальний та загальний.

Положеннями статті 87 Закону України №889-VIII закріплені підстави припинення державної служби за ініціативною суб`єкта призначення.

Так, частиною 1 цієї правової норми закріплено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

11) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Наведені положення кореспондуються з нормами статті 40 КЗпП, в якій закріплено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Своєю чергою, стаття 43 КЗпП містить застереження, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Будь-яких застережень з цього приводу Закон України №889-VIII не містить.

Утім, приписами частини 3 статті 5 цього Закону встановлено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих ним.

Оскільки спеціальне законодавство, Закон України «Про державну службу» не містить урегулювання порядку звільнення державного службовця, який є членом профспілкової організації, застосуванню підлягають норми загального законодавства, а саме - Кодексу законів про працю України.

Як убачається з матеріалів справи, позивач є головою профспілкового комітету Секретаріата КМУ.

Відтак, відповідно до частини 1 статті 43 та частини 3 статті 252 КЗпП розірвання трудового договору з позивачем може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки.

Як свідчать матеріали справи, державний секретар КМУ листом від 28 листопада 2019 року просив профспілковий комітет Секретаріату КМУ надати згоду на звільнення позивача за пунктом 3 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з отриманням ним негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності. Утім, зазначене клопотання профспілковим комітетом не було розглянуто.

У зв`язку з цим, констатувавши, що під час звільнення позивача із займаної посади не було отримано попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, суд першої інстанції визнав звільнення позивача протиправним, скасував відповідні накази та поновив позивача на посаді генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України.

При цьому місцевим судом не враховано законодавчі приписи, відповідно до яких, у разі встановлення судом під час розгляду справи недотримання відповідачем вимоги щодо отримання попередньої згоди профспілкової організації на звільнення працівника, цей недолік повинен бути виправлений самим судом.

Так, відповідно до частини 9 статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 336/5828/16 (провадження № 61- 30894сво18) зазначено, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Суд апеляційної інстанції звернувся до профспілкового комітету Секретаріата КМУ та Київської міської профспілкової організації працівників державних установ із запитом щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріата КМУ.

Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Секретаріату КМУ від 24 грудня 2020 року № 134 таку згоду надано з посиланням на отримання позивачем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, порушення вимог статті 39 Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 43 КЗпП України, перешкоджання профспілковій організації у досягненні мети та реалізації завдань профспілки шляхом заволодіння печатки профспілки і окремих протоколів засідань профкому.

Проте 18 березня 2021 року профспілковий комітет скасував рішення про надання згоди на звільнення позивача з огляду на незабезпечення його присутності під час розгляду цього питання.

У подальшому, 26 квітня 2021 року профспілковим комітетом прийнято рішення про ненадання згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади, оскільки його звільнення відбулося з порушенням прав та гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів, установлених статтею 41 Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності».

Київський міський комітет профспілки працівників державних установ міста Києва на запит апеляційного суду постановою Президії від 28 грудня 2020 року констатував, що ураховуючи строки направлення подання про надання згоди на звільнення, неотримання попередньої згоди на звільнення від профкому первинної профспілкової організації Секретаріата Кабінета Міністрів України, наявність наказа про звільнення, який передує отриманню вищевказаного подання, звільнення голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації ОСОБА_1 з посади відбулось з порушенням гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів.

Судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до частини 7 статті 43 КЗпП та частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-703цс15 викладена правова позиція, відповідно до якої, суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фактами".

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Судом установлено, що первинна профспілкова організація Секретаріату КМУ, відмовляючи в наданні згоди на звільнення позивача, не зазначила правового обґрунтування незаконності його звільнення, зосередившись лише на тому, що останнього звільнено з порушенням прав та гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів.

Не надав відповідного правовового обґрунтування й Київський міський комітет профспілки працівників державних установ міста Києва.

Зазначене свідчить на користь висновку, що в такому випадку працівника може бути звільнено без згоди виборного органу профспілки.

Відтак, колегія суддів доходить висновку, що порушення Секретаріатом КМУ процедури звільнення позивача, з урахуванням того, що цей недолік усунуто апеляційним судом при вирішенні цього спору, не може слугувати підставою для визнання протиправним і скасування наказа про звільнення позивача та поновлення його на посаді генерального директора Директората територіального та місцевого розвитку Секретаріата Кабінета Міністрів України.

З огляду на що рішення суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині повинно бути скасованим, а в задоволенні позову - відмовлено повністю.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при прийнятті рішення неправильно застосував норми матеріального права, що зумовило неправильне вирішення справи.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Секретаріата Кабінета Міністрів України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька

(Повний текст постанови складений 24 січня 2022 року.)