Справа № 640/19955/18
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Романович І.І., за участі представника позивача Калашник О.М., представника відповідача-1 Адамишина А.В., апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2019 р. у справі за адміністративним позовом громадянки Афганістану ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

28.11.2018 громадянка Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , звернулась до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправним і скасувати наказ Управління від 01.08.2018 №251/2 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 12.11.2018 №89-18 про відхилення скарги на рішення Управління про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту є протиправним, оскільки відповідачами не враховані об`єктивні причини побоювання позивачки за своє життя, а також за життя своїх дітей через ті події які відбуваються в її державі, зокрема систематичного порушення прав людини по всій країні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2019 року позовні вимоги задоволено повністю: визнано протиправним і скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 01.08.2018 №251/2 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Афганістану ОСОБА_7 ; визнано протиправним і скасовано рішення Державної міграційної служби України від 12.11.2018 №89-18 про відхилення скарги; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_7 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачка вказала про свою неналежність до відповідних політичних організацій чи соціальних груп, а також про відсутність переслідувань за расовою належністю, релігією чи національністю. Проте, позивачка зазначила про суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування пов`язане з діяльністю її чоловіка, який був журналістом, і нічний напад на їх будинок, де проживала вона разом з дітьми, пов`язує з його журналістською діяльністю.

Вказане, на думку суду першої інстанції, свідчить про передчасний висновок відповідача про суперечливість пояснень між позивачкою та її чоловіком, що стало основною підставою для прийняття спірного наказу про відмову в оформленні документів щодо визнання позивачки біженкою чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції наголосив, що відсутність фактів переслідування безпосередньо позивачки не може виключати і, відповідно, спростовувати наявність у неї суб`єктивних побоювань стати жертвою переслідувань з огляду на професійну діяльність її чоловіка.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його, через порушення норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивачка не обґрунтувала свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, а ні під час співбесіди; у наданій позивачем та її чоловіком інформації наявні розбіжності і суперечливі відомості про напад на будинок, що дає підстави вважати твердження позивача неправдивими. Відповідач визнає як загальновідому обставину складну ситуацію на території Афганістану, але не вважає її автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Аналіз наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянської належності позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту. Ситуація в галузі безпеки в рідному для позивача місті Кабул наразі, в цілому, є задовільною.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, в свої інтересах та в інтересах своїх дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 , у липні 2018 року нелегально перетнула кордон України та 12.07.2018 звернулась до Управління ДМСУ в Київській області із заявою про визнання її та її дітей біженцями або особами, які потребують додатково захисту (а.с.33).

У заяві, анкеті позивач зазначила: виїхала з Афганістану, оскільки життя її чоловіка ОСОБА_8 було в небезпеці. Зазначила, що декілька разів невідомі люди нападали на нього; 2 роки тому чоловік із старшим сином, який залишився в Афганістані, поїхали на весілля, а вночі невідомі люди зайшли до дому й шукали чоловіка, чим її сильно налякали; чоловіка не знайшли та попередили, якщо чоловік буде далі писати в газеті про шановану людину, то наступного разу буде по іншому; після цього випадку чоловік не ходив на роботу та вирішив, що родині необхідно покинути Афганістан; звертались до посольства за візами, але їх не дали, тому 28.05.2018 домовились з людьми, які за гроші допомогли дістатись сюди (а.с.34).

В анкеті позивач надала негативні відповіді на запитання перебування у складі політичних, релігійних, військових або громадських організацій; причетність до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; застосування адміністративних заходів (затримання, арешт) чи притягнення до кримінальної відповідальності.

Під час співбесіди позивач підтвердила наведені у заяві та анкеті обставини. Додатково зазначила, що у ту ніч батька її чоловіка невідомі люди вбили, з яких причин їй не відомо. Цей випадок був першим і останнім. З позивачем проведена співбесіда із залученням перекладача Джаміля Саміля Муххамеда , оформлена протоколом від 24.07.2018, під час якої позивач підтвердила наведені у заяві та в анкеті обставини (а.с.65).

Управління ДМСУ в Київській області складено висновок від 01.08.2018 у справі №2018 KV0142 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.72).

Висновок відповідача про очевидну відсутність будь-яких переконливих аргументів, доказів чи ознак існування реальних загроз позивачу у країні походження обґрунтований наявністю ряду розбіжностей у наданій позивачем та її чоловіком інформації, негативними відповідями позивача щодо переслідувань в країні постійного проживання, а згаданий нею випадок не може вважатись переслідуванням заявниці через журналістську діяльність її чоловіка, проявом переслідування з боку державних органів влади Афганістану, а напад на будинок заявниці міг бути кримінального характеру.

Як зазначено у висновку, є підстави вважати, що реальною причиною переїзду заявниці до України могли бути певні економічні обставини, що дає підстави вважати заявницю економічним мігрантом.

Також у висновку зазначено про недоведеність неможливості заявниці повернутись до Афганістану через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі.

Наказом Управління ДМСУ в Київській області від 01.08.2018 №251/2 згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" на підставі вказаного вище висновку відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу оформлено повідомлення від 01.08.2018 №109.

Позивачем подано скаргу на вказане рішення до ДМС України, яку відхилено рішенням ДМС України від 12.11.2018 №89-18, про що Управлінням ДМСУ в Київській області оформлено позивачу повідомлення від 15.11.2018 №192 (а.с.84).

Вказані обставини підтверджені відповідними доказами і не є спірними.

Спірні правовідносини у даній справі регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особою, яка потребує додаткового захисту, в силу вимог пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частин першої та другої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно приписів статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частинами першою і другою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до частин одинадцятої і дванадцятої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Колегія суддів акцентує увагу, що суд першої інстанції правильно встановив те, що спірним рішенням у даній справі позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Отже, спірні правовідносини у даній справі стосуються законності відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що дана норма встановлює вичерпний перелік підстав за яких центральний орган виконавчої влади може відмовити у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачка подала заяву про визнання її та її дітей біженкою чи особою, яка потребує додаткового захисту вперше і одразу після прибуття в Україну, і відмов у визнанні її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» раніше не було.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

«Побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Як міжнародно-правові норми, так і положення законодавства України, що регулює питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не визначають конкретну кількість випадків з аналогічними або зі схожими обставинами, яка має викликати в особі, яка звертається за захистом до міграційної служби, побоювання настання негативних наслідків для неї в країні походження. Відтак, достатньо лише наявності правдоподібної інформації про таку можливість, наданої заявником, що ґрунтується як на його особистому припущенні, так і на отриманих відомостях з якнайбільшої кількості джерел, використаних органом влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в процесі розгляду ним заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зауважує, що не існує та не може існувати точних критеріїв визначення системності утисків чи переслідувань владою громадян, адже вони мають визначатися з урахуванням кожної конкретної ситуації та носять оціночний характер.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 у справі № 420/6307/18, від 19 березня 2020 року у справі №820/4178/17.

За таких обставин відсутні підстави погодитись з висновком органу міграції, що позивач не має обґрунтованих підстав стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей та доказів про події переслідувань та утисків в Афганістані її особисто.

Крім того, неправомірною є відмова в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту з тих підстав, що заявниця у заяві про надання статусу біженки чи особи, яка потребує додаткового захисту, повинна довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується її заява.

Як правильно зазначив суд першої інстанції заявник повинен лише переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що міграційний орган не надав достатньої уваги питанням, які потребують з`ясуванню, що відповідач під час прийняття оскаржуваних рішень діяв без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям на досягнення яких спрямоване це рішення.

Аналізуючи заяву-анкету та протокол співбесіди суд першої інстанції правильно вказав, що позивачка вказала про свою неналежність до відповідних політичних організацій чи соціальних груп, і про відсутність переслідувань за расовою належністю, релігією чи національністю, проте, позивачка наголосила про побоювання стати жертвою переслідування через журналістку діяльність її чоловіка. Наведений приклад нічного нападу невідомими на їх будинок на її думку свідчить про переслідування їх сім`ї.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, оскільки вчергове зауважує, що відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є явно необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі №815/4355/17, від 24 квітня 2020 року у справі №820/6354/16, від 17 грудня 2020 року у справі №420/3258/19.

Тобто, прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті.

Таким чином, спірний наказ відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішення ДМС України про відхилення скарги не можна вважати такими, що ґрунтуються на вимогах України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому підлягають скасуванню.

Дана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 19 березня 2020 року у справі №820/4178/17, від 10 травня 2019 року у справі №816/1120/16, від 24 квітня 2019 року у справі №820/2140/16.

Внаслідок чого, обґрунтованими є позовні вимоги про зобов`язання міграційної служби прийняти повторно рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, і такий спосіб захисту є ефективним та не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що суд, в даному випадку, під час вирішення справи щодо оскарження відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на положення ст.2 КАС України.

Отже, враховуючі вищенаведене обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні рішення відповідача є протиправним і підлягають скасуванню, оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивачки та членів її сім`ї вирішення цього спору є вкрай важливим і пов`язане з небезпекою життя.

Згідно з частиною 2 статті 74 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення, усі наведені аргументи апелянта, є такими, що не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Повний текст постанови виготовлено 21.01.2022.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2019 р. - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2019 р. у справі за адміністративним позовом громадянки Афганістану ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель