Справа № 420/9696/21
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/9696/21
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання - Яценюк О.Р.,

за участю: представника апелянта - Філіппенко О.О.,

представника позивача - адвоката Дробінової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

09 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.03.2021 №ос/383690 про відмову у наданні його дозволу на імміграцію в Україну, як громадянину США;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в України громадянину США ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що відповідачем створюються безпідставні перешкоди для отримання позивачем відповідного дозволу на імміграцію в Україну та після судового розгляду по справі №420/8397/20, в якій визнано бездіяльність ГУ ДМС в Одеській області, останнім прийнято індивідуальний акт - рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 31.03.2021, яке є протиправним та підлягає скасуванню. Право позивача на імміграцію поза квотою визначено п.1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», адже його батьки є громадянами України.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що в ході розгляду клопотання ГУ ДМС України в Одеській області стало відомо, що батько і мати позивача перебувають у громадянстві України, а тому відповідно до статті 13 Закону України "Про громадянство України" в редакції від 08.10.1991, ОСОБА_1 є громадянином України, що унеможливлює отримання ним дозволу на імміграцію в Україну. Відповідач вказує, що такі особи, незалежно від наявності у них громадянства інших держав, які перебувають у правових відносинах з Україною, визнаються лише громадянами України. Перебування батьків позивача у громадянстві України на момент його народження, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , також підтверджує належність ОСОБА_1 до громадянства України, у зв`язку з чим він не може отримати дозвіл на імміграцію в Україну.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.03.2021 № ос/383690 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину США ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в України громадянину США ОСОБА_1 .

Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 00 коп.

Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу 3000 (три тисячі)грн.00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції спростовуються матеріалами особової справи позивача, який є громадянином України за народженням згідно приписів Закону України «Про громадянство» 1636-XII. Особи незалежно від наявності у них громадянства інших держав, в правових відносинах з Україною визнаються лише громадянами України. Апелянт також вказує, що в частині задоволених зобов`язальних дій судом допущено втручання в дискреційні повноваження міграційного органу. В частині стягнення витрат на правничу допомогу суду слід виходити із реальності адвокатських витрат, а також їх співмірності до предмету спору, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність витрат в розмірі 3000,00 грн.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сполучених Штатів Америки, що підтверджується паспортом громадянина Сполучених Штатів Америки Р НОМЕР_1 від 09.07.2016, свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 від 11.06.1997, де зазначено мати - ОСОБА_4 (місце народження - Україна), батько - ОСОБА_5 (місце народження - Україна) (т.1, а.с. 80-91).

27.04.2020 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну поза квотою, у зв`язку з тим, що його батьки є громадянами України згідно з п.1 ч.3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", з переліком необхідних за законом документів, а саме:

1. Заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну від 27 квітня 2020 року;

2. Трьома фотокартки ОСОБА_1 ;

3. Копією паспорту ОСОБА_1 № НОМЕР_3 та копія нотаріально засвідченого перекладу №2575 паспорту ОСОБА_1 ;

4. Копією довідки про реєстрацію місця проживання від 04 березня 2020 року та копією нотаріально засвідченого перекладу довідки про реєстрацію місця проживання від 04 березня 2020 року №2576;

5. Копією паспорту ОСОБА_4 НОМЕР_4 від 10 вересня 1996 року;

6. Копією паспорту ОСОБА_5 НОМЕР_5 від 30 червня 2001 року;

7. Копією апостилю від 02 січня 2015 року та свідоцтва про народження від 11 червня 1997 року та нотаріально засвідченого перекладу українською мовою апостиля від 02 січня 2015 року та свідоцтва про народження від 11 червня 1995 року, що зареєстровані у реєстрі за № 1328;

8. Копією договору оренди майна від 16.03.2020 року на підтвердження місця проживання;

9. Копією нотаріально посвідченої заяви №803 про надання згоди на реєстрацію місця проживання та витяг № 206834038;

10. Оригіналом квитанції про сплату державного мита за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію від 27 квітня 2020 року.

28.07.2020 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області позивачеві надано відповідь (лист № С-1176/6/5101-20/5100/5/3/7733-20) про те, що подання ОСОБА_1 заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну є недоцільним та не матиме позитивного результату, тим більше що 26 серпня 2014 року ГУ ДМС України у Львівській області вже приймалось рішення про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну з аналогічних підстав (т.1, а.с. 200).

01.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у неприйнятті рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну або наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянина ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина США ОСОБА_1 від 27 квітня 2020 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 по справі № 420/8397/20, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 залишено без змін, задоволено зазначені позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

19.01.2021 ГУ ДМС в Одеській області повідомило позивача про факт прийняття 15.01.2021 рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч.1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» (т.1, а.с. 196-199).

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з метою виконання судового рішення по справі №420/8397/20, проте відповідачем повторно прийнято висновок про розгляд заяви гр. США ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в України від 31.03.2021 (т.1, а.с.212-213) з тотожним змістом висновку від 15.01.2020, а також повторне рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 31.03.2021 №о/с383690 (т.1, а.с.214).

Відповідно до зазначеного рішення позивачу відмовлено у наданні дозволу на міграцію на підставі пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію».

08.04.2021 ГУ ДМС України в Одеській області надано лист-відповідь на адвокатський запит від 08.04.2021 № 5100.5.3.-3909/51.1-21 (а.с. 220), обґрунтувавши відмову у ненаданні дозволу на імміграцію в Україну невизнанням його статусу як іноземця, у зв`язку з автоматичним набуттям ОСОБА_1 громадянства України через наявність громадянства України у його батьків, посилаючись на статтю 13 Закону України "Про громадянство України" в редакції 08.10.1991.

ОСОБА_1 , вважаючи, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області протиправно прийнято рішення про відмову у наданні йому дозволу на імміграцію в Україну від 31.03.2021, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є громадянином Сполучених Штатів Америки, раніше в громадянстві України не перебував, дотримався процедури звернення з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну, надавши необхідні документи для отримання дозволу на імміграцію в Україну та згідно з п.5 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" як іноземець, чиї батьки є громадянами України, проходить поза квотами та має право на отримання дозволу на імміграцію.

Оскаржуване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.03.2021р. №ос/383690, не відповідає критеріям обґрунтованості, та безсторонності, оскільки містить лише посилання на пункт 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", не окреслюючи, при цьому, як обставин, доказів, які мали вирішальне значення для його прийняття, так і жодної деталізації, та конкретизації мотивів та підстав, за наявності котрих суб`єктом владних повноважень його прийнято. Задоволення зобов`язальних вимог є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде вирішено остаточно.

Щодо витрат на правничу допомогу, то судом сформовано висновки про наявність підстав зменшення їх розміру з 15444,00 грн до 3 000 грн та їх стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки саме такий розмір гонорару, на думку суду, є справедливим, розумним, та співмірним, зважаючи на складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, витрачений час тощо.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України від 07 червня 2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з п.5 ч.3 ст.4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Пунктом 6 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III визначено підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію. У вказаній статті зазначено, що дозвіл на імміграцію не надається, зокрема, в інших випадках, передбачених законами України.

Матеріали справи підтверджують, що спірне рішення від 31.03.2021 №ос/383690 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком № 1983 від 26.12.2002.

Проаналізувавши п. 2 Порядку № 1983? судова колегія вбачає, що відповідач є уповноваженим органом щодо розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію.

Матеріали справи підтверджують, що ОСОБА_1 належним чином подано заяву та визначений п. 11 Порядку № 1983 перелік документів.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць (п.14 Порядку).

Відповідно до п.16 Порядку у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Таким чином, приписи Закону № 2491-III та Порядку №1983 свідчать, що за наслідками подання особою заяви про надання дозволу на імміграцію уповноважений орган:

- не приймає заяву - у випадку неподання особою всіх документів;

- відмовляє у наданні дозволу на імміграцію - у випадку наявності підстав, визначених ст.10 Закону № 2491-III;

- надає дозвіл на імміграцію в Україну.

Вірними є висновки суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості, та безсторонності, оскільки містить лише посилання на пункт 6 частини 1, не окреслюючи при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав які мали вирішальне значення для його прийняття.

Матеріали справи містять висновок від 31.03.2021 про результати розгляду заяви ОСОБА_1 , який містить відповідне обґрунтування відмови у наданні дозволу на імміграцію з посиланням на факт набуття позивачем громадянства України при народженні, проте оскаржуване рішення не містить посилань на будь-який висновок, що став підставою його прийняття.

Крім того, приписи Порядку №1983 не передбачають складення висновків територіальними органами ДМС України за результатами розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію, а передбачають прийняття тільки відповідних рішень.

Судова колегія також вважає, що належне та остаточне вирішення спірних правовідносин залежить від встановлення належності позивача до громадянства України на підставі наявних в матеріалах справи доказів та наступного правового регулювання.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сполучених Штатів Америки, що підтверджується паспортом громадянина Сполучених Штатів Америки Р НОМЕР_1 від 09.07.2016, свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 від 11.06.1997, Мати - ОСОБА_4 (місце народження - Україна), батько - ОСОБА_5 (місце народження - Україна) (т.1, а.с. 80-91).

Сторони визнають, що батьки позивача: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 на момент його народження ІНФОРМАЦІЯ_1 перебували в громадянстві України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про громадянство» від 08.10.1991 № 1636-XII (в редакції від 16.04.1997 ) підстави набуття і припинення громадянства України визначаються цим Законом.

Стаття 12 вказаного Закону визначала громадянство дітей, батьки яких є громадянами України, а саме, що дитина, батьки якої на момент її народження перебували в громадянстві України, є громадянином України незалежно від того, чи народилася вона на території України, чи за її межами.

Разом з тим, відповідно до ст. 5 Закону України № 1636-XII документами, які підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України, а для осіб віком до 16 років - свідоцтво про народження.

Відповідно до Положення про свідоцтво про народження, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ воно є документом, що підтверджує факт реєстрації народження дитини, підтверджує громадянство України особи віком до 16 років на підставі запису про громадянство її батьків та видається на дитину, яка відповідно до Закону України "Про громадянство" є громадянином України або набула громадянства України.

На думку судової колегії, набуття громадянства України позивачем слід пов`язувати у взаємозв`язку ст. 5, 12 Закону України № 1636-XII, тобто необхідністю його оформлення шляхом отримання відповідного свідоцтва про народження.

Матеріали справи підтверджують, що позивач народився на території США, факт чого підтверджується відповідним апостильованим перекладом його свідоцтва про народження № НОМЕР_2 від 11.06.1997, виданого відділом охорони здоров`я і фінансової підтримки штату Небраска (т.1, а.с. 85-87).

Слід звернути увагу, що на момент народження позивача в Україні діяло Положення про порядок розгляду питань, зв`язаних з громадянством України, затверджене Указом Президента України №196 від 31.03.1992.

Пунктом 1 Положення №196 визначено, що питання визначення належності до громадянства України щодо, зокрема, осіб, які постійно проживають за кордоном належать до відання Міністерству закордонних справ України, дипломатичним представництвам та консульським установам України, які також ведуть облік громадян України, що постійно проживають за кордоном.

Відповідно до п.5 Положення №196 по заявах, зокрема, про належність до громадянства України заявники подають такі документи:

заяву-анкету;

три фотокартки;

свідоцтво про народження, про одруження чи розірвання шлюбу, документи про місце проживання, про призов в армію, закінчення навчальних закладів або інші документи, які підтверджують належність заявника до громадянства України; в необхідних випадках може бути представлено рішення суду про встановлення факту родинних відносин.

Вказане правове регулювання свідчить, що батьки позивача не були обмежені у праві щодо встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України, проте таким правом не скористалися, що свідчить про відсутність факту виникнення даного правового зв`язку між позивачем та Державою Україна.

Вищевказане правове регулювання Закону України № 1636-XII, Положення №2503-ХІІ, Положення №196 спростовує доводи апелянта про те, що позивач автоматично набув статусу громадянина України, оскільки його законними представниками (батьками) відповідну процедуру його оформлення не виконано.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та зважаючи, що позивач є громадянином Сполучених Штатів Америки, раніше в громадянстві України не перебував, ним дотримано процедури звернення з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну з наданням необхідних документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну, та згідно з п.5 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" як іноземець, чиї батьки є громадянами України, проходить поза квотами, має право на отримання дозволу на імміграцію, вірними є висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.

Доводи апелянта з посиланням на дискреційність його повноважень є помилковими, оскільки позивачем дотримано усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату щодо розгляду його заяви про надання дозволу на імміграцію в України, а відповідачем не доведено наявність підстав для відмови у наданні такого дозволу.

Крім того, неодноразові відмови органу ДМС з помилковим посиланням на одну і ту ж підставу наявності в позивача статусу громадянина України не свідчать, що інший спосіб задоволення позовних вимог призведе до остаточного вирішення спірних правовідносин.

Щодо рішення суду в частині стягення витрат на правничу допомогу, то апелянт при доведенні необґрунтованості підстав їх відшкодування посилається на факт завищення суми стягнення з врахуванням складеності справи, витраченого часу та її не співмірності у порівнянні з ринковими цінами на адвокатські послуги.

Судова колегія не вважає дані доводи належними, оскільки судом першої інстанції їх вже враховано та при стягненні витрат з відповідача зменшено розмір з 15444,00 грн до 3000,00 грн.

Враховуючи складність справи та наявні в ній підготовлені представником позивача процесуальні документи, а також надані докази понесених витрат, визначена судом першої інстанції сума 3000,00 є більш ніж обґрунтована, а тому підстав для задоволення вимог апелянта в цій частині також не вбачається.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляції вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 320, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 10 лютого 2022 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко