Справа № 160/6983/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2022 року м. Дніпросправа № 160/6983/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Дніпро» Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року (м. Дніпро, суддя Турлакова Н.В.) у справі № 160/6983/21

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю

до Комунального підприємства «Дніпро» Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області

про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-

встановив:

У квітні 2021 позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просило стягнути з Комунального підприємства «Дніпро» Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік у розмірі 78 788,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року позовну заяву задоволено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги позивача мотивовано, зокрема тим, що 21.04.2021р. відповідачем подано звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. Крім того, відповідач зазначає, що отримував грошову допомогу з місцевого бюджету в 2020 та 2021 роках, а тому на нього не поширюються положення ч.1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

З цих підставі, відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому вказує, що звіт за формою №3-ПН відповідачем до центру зайнятості протягом 2020 року жодного разу не надавався. Крім того, організаційно-правова форма та відсутність мети отримання прибутку не може бути підставою для звільнення від обов`язку, що передбачений ч.1 ст. 20 Закону №875-ХІІ з працевлаштування осіб з інвалідністю. У відзиві також позивач зазначив, що без змін ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15.11.2021 змінив найменування на Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перейменування Фонду соціального захисту інвалідів і приведення термінології у відповідність із законодавством у сфері соціального захисту осіб з інвалідністю».

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що Комунальне підприємство «Дніпро» Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області створене як юридична особа 22.03.2019 року.

Відповідач перебуває на обліку у Дніпропетровському обласному відділенні Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.

Так, згідно з поданим відповідачем 26.02.2021 року №03-07/3454 звітом за формою №10-ПОІ Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 15 осіб; з них: - середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 0 осіб; - кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» становить 0 осіб.

Відповідно до п.2.2. розрахунку суми позову наданого позивачем, кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю 1-0= 1 чоловік.

Згідно п. 2.3 середня річна заробітна плата штатного працівника відповідача становить: 1181820,00:15=78788,00 грн.

У зв`язку з відсутністю в штаті відповідача необхідної кількості працевлаштованих осіб з інвалідністю, за 1 робоче не зайняте особою з інвалідністю відповідач зобов`язаний сплатити на користь Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції в сумі 78 788,00 грн.

Таким чином на підприємстві відповідача не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

З цих підстав, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що на підприємстві відповідача в спірний період не працювали особи, яким встановлена інвалідність, а доказів відправлення до центру зайнятості звітності форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" матеріали справи не містять. Таким чином, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не вчинені необхідні заходи для працевлаштування осіб з інвалідністю. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що відповідно до поданого 26.02.2021 року №03-07/3454 звіту за формою №10-ПОІ Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, відповідачем не створено робочих місць для осіб з інвалідністю. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач лише частково утримується за рахунок коштів місцевого бюджету, у зв`язку з чим, він безпідставно вважає, що на нього не поширюються положення частини першої статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно приписів ч.1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особою з інвалідністю і не зайняте такою особою. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті особами з інвалідністю робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Таким чином, за своєю правовою природою вказані штрафні санкції є адміністративно-господарськими санкціями, як один із видів господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно із ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських правовідносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З аналізу норм Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» вбачається, що обов`язок щодо працевлаштування інвалідів покладено як на суб`єктів господарювання так і на державу, від імені якої діють відповідні державні служби зайнятості.

Обов`язок суб`єкта господарювання полягає у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, створенні умов праці та надання інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування осіб з інвалідністю. В той же час, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VI 05.07.2012 роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Порядок подання інформації про наявність вакансій врегульований наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013р. №316 «Про затвердження форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядку її подання».

Вказаним Порядком встановлена єдина форма, призначена для інформування центру зайнятості та населення про наявність вільних робочих місць, в тому числі призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, та порядок її подання.

Колегія суддів звертає увагу, що періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, натомість передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). В такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Проте, з матеріалів справи вбачається, так як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач не надав суду доказів надіслання до центру зайнятості звітності форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)".

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача в частині подання ним звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю, адже за змістом поданого відповідачем 26.02.2021 року №03-07/3454 звіту за формою №10-ПОІ Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 р., відповідач робочих місць для осіб з інвалідністю не створив.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність в діях відповідача складу порушення, за вчинення якого Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій, адже відповідач усіх необхідних заходів для недопущення порушення не здійснив.

Відносно доводів апеляційної скарги, що відповідач отримував грошову допомогу з місцевого бюджету в 2020 та 2021 роках, а тому на нього не поширюються положення ч.1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно приписів ч.1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» дійсно визначено, що положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

В свою чергу, абзац четвертий пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 р. № 70 «Деякі питання реалізації норм Законів України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" та "Про зайнятість населення"», визначає, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, також подають (надсилають) копію довідки органу державної податкової служби про включення їх до реєстру неприбуткових установ. Оригінал довідки пред`являється під час подання звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю. У разі надсилання звіту поштою копія довідки засвідчується нотаріально.

Однак, всупереч положенням вищевказаного порядку, відповідачем не надано до матеріалів справи доказів надання позивачу копії довідки органу державної податкової служби про включення їх до реєстру неприбуткових установ. Крім того, в матеріалах справи копія цієї довідки також відсутня.

З огляду на це, відповідачем не надано суду належних доказів, які б давали змогу дійти висновку, що він утримується за рахунок місцевого бюджету саме повністю.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що згідно наданих відповідачем доказів, останній лише частково утримується за рахунок коштів місцевого бюджету.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Колегія суддів враховує перейменування позивача відповідно до Закону України №1499-ІХ від01.06.2021 та зазначає, що належним позивачем є Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпро» Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у справі № 160/6983/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко