Справа № 640/19413/18
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.09.2021 у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 23.04.2018 № 158, на підставі якого відносно позивача було оформлено повідомлення від 23.04.2018 № 70 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 23.08.2018 №79-18, на підставі якого відносно позивача оформлено повідомлення від 19.09.2018 №142 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача 1 продовжити розгляд заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.09.2021 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 23.04.2018 № 158 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»; в іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Державна міграційна служба України звернулася із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Із особової справи ОСОБА_1 в управлінні ДМС в Київській області вбачається, що ОСОБА_1 (в дужках вказаний також як ОСОБА_2 ) подав до управління ДМС в Київській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02 січня 2018 року та анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрована 20 лютого 2018 року.

Наказом управління ДМС в Київській області від 23 квітня 2018 року № 158 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (в дужках зазначено ОСОБА_2 ) відмовили в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частин четвертої та шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Згідно з повідомленням про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23 квітня 2018 року №70 позивача повідомлено про те, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

За результатами оскарження наказу управління ДМС в Київській області від 23 квітня 2018 року №158 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач 2 прийняв рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23 серпня 2018 року №79-18.

Згідно з повідомленням про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 19 вересня 2018 року №142 позивача повідомлено про відхилення його скарги на рішення Управління ДМС в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказані рішення протиправними, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим наказ управління ДМС в Київській області від 23 квітня 2018 року № 158 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» прийнятий без дослідження обставин, які змусили позивача звернутись за захистом в Україні та за відсутності обставин, що передбачені частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», а тому є протиправним та підлягає скасуванню. При цьому, на думку суду першої інстанції, з метою повного та ефективного захисту прав позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС повторно розглянути питання щодо прийняття рішення про оформлення документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відношенні ОСОБА_1 з урахуванням висновків цього рішення. В той же час, слід відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23 серпня 2018 року №79-18, оскільки це рішення саме по собі не створює правових наслідків для позивача та не породжує для нього прав чи обов`язків.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі. Також, апелянт зазначає, що відсутні правові підстави вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, апелянта зауважує, що основним мотивом звернення позивача за захистом в Україні є уникнення кримінальної відповідальності на території Російської Федерації, оскільки вирішується питання щодо його екстрадиції.

Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями ч.1 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Також, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1, 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п. 2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Положеннями п.п. 42, 43 Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що компетентні органи влади, що покликані визначити статус біженця, необов`язково повинні мати своє судження про умови в країні походження просителя. Його твердження, проте не можуть розглядатися абстрактно, а мають бути оцінені в контексті відповідної початкової інформації про ситуацію, що склалася. Знання умов країни походження просителя - якщо не основна мета, то важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих просителем. Загалом, побоювання просителя повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, або з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Ці міркування не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді просителя. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами і іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідоцтвом того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані. Закони країни походження, і особливо методи їх застосування, можуть також мати відношення до справи.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Перш за все, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що судом першої інстанції було встановлено, що позивач називає себе різними іменами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому, відповідно до висновку експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБУ від 11.05.2017 № 354/1 (а.с. 49-51 т. 1) на фотокопіях та зображеннях офіційних документів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зображена одна і та ж особа.

З наявних в матеріалах справи відомостей про заявника вбачається, що ОСОБА_1 (він же ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3) року народження, в с. Урус-Мартан, Чеченської Республіки, РФ, за національністю чеченець, сповідує іслам, освіта середня, громадянин РФ. З документів, що посвідчує особу має закордонний паспорт серії НОМЕР_1 строком дії до 28.04.2020, виданий на ім`я ОСОБА_2 . В Україну прибув легально, залізничним сполученням, ще в 2003 році.

02.01.2018 позивач звернувся до УДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява). Основною причиною звернення за захистом зазначив побоювання зазнати сфабрикованого переслідування через те, що він був прихильником Ічкерії.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач звернувся до територіального органу ДМС після застосування стосовно нього екстрадиційного арешту. Як вбачається з судових матеріалів, у провадженні Головного слідчого управління Слідчого комітету РФ знаходиться кримінальна справа за обвинуваченням позивача за вчинення злочинів, передбачених:

- підпунктами «д», «е», «ж», «з» частини 2 статті 105 Кримінального кодексу РФ (далі - КК РФ) (вбивство вчинене загально небезпечним способом, з особливою жорстокістю, вчинене групою осіб за попередньою змовою або організованою групою, з корисливих мотивів або за наймом, що пов`язане з розбоєм, вимаганням або бандитизмом);

- частини 1 статті 210 КК РФ (незаконне придбання, передача, збут, зберігання, перевезення або носіння зброї, його основних частин, боєприпасів);

- частини 3 статті 222 КК РФ (організація злочинного угруповання).

Як вбачається з матеріалів екстрадиційної перевірки, позивача звинувачують в причетності до скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів в період з 2002 по 2004 роки, замовлені на території РФ в м. Москва, вбивства колишнього заступника голови Уряду - керівника апарату голови Адміністрації Чеченської Республіки ОСОБА_3 та головного редактора російського видавництва журналу "Форбс" громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ).

09.06.2005 позивач оголошений у розшук, а 19.07.2005 йому обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

Колегія суддів зауважує, що вказані злочини не мають політичного характеру та відповідно до Кримінального кодексу України (далі - ККУ), являються особливо тяжкими.

Вказане також підтверджується листом Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України (далі - ДЗНД СБУ) (лист від 13.07.2018 №5/2/1-13200, реєстраційний номер ДМС від 18.07.2018 № 22893-18), згідно якого позивач за даними Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України перебував у міжнародному розшуку, як звинувачений у вчиненні особливо тяжких злочинів, у тому числі серії замовних вбивств, за межами нашої держави.

Позивач з метою переховування від правоохоронних органів, на підставі подачі завідомо недостовірної інформації щодо себе до органів ДМС, оформив собі посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 10.10.2014 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродження с. Урус-Мартан, Чеченської Республіки (РФ), надавши національний паспорт громадянина РФ серії НОМЕР_3 , яка була скасована ДМС на підставі матеріалів наданих ДЗНД СБУ.

Також, колегією суддів було встановлено, що позивач (він же ОСОБА_2 ) є обвинуваченим у кримінальному провадженні № 0000326 від 26.08.2016, за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 189, частини 1 статті 263 ККУ. Обвинувальний акт стосовно позивача (він же ОСОБА_2 ) направлено до Залізничного районного суду м. Львова.

В силу ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач (він же ОСОБА_2 ) не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідувань конкретними фактами ні в заяві, ні у ході проведення співбесіди, а твердження щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, наведені у заяві та скарзі, є необґрунтованими, суперечливими та носять характер зловживання з метою затягування часу для недопущення його екстрадиції на територію РФ.

Крім цього, як зазначено позивачем у скарзі та заяві, основною причиною звернення за захистом є побоювання зазнати переслідувань через збройний конфлікт в 1999 році на території Чеченської Республіки, під час якого підтримував владу незалежної Ічкерії.

Водночас, під час співбесіди 17.04.2018 позивач вказує, що хоче уникнути передачі правоохоронним органам РФ з метою запобігання катування під час проведення слідчих дій, а саме поки він доводитиме, що він не ОСОБА_1 . Водночас, перед цим позивач зазначає, що в нього немає інформації про його розшук.

Також, слід звернути увагу, що в скарзі та заяві-анкеті позивач (він же ОСОБА_2 ) зазначив, що в 2003 році, він остаточно залишив країну походження та більше не повертався туди; під час співбесіди 17.04.2018 зазначив, що він остаточно залишив країну походження та більше не повертався туди на початку 2002 року.

Однак, як встановлено з висновку про перевірку законності дозволу на імміграцію громадянин РФ ОСОБА_2 , при оформленні дозволу на імміграцію надав паспортний документ, що засвідчує особу серії НОМЕР_4 , виданий 27.12.2006 відділом внутрішніх справ Назранівського району Республіки Інгушетія.

Згідно з підпунктами 99-100 глави 11 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію тощо). Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, несумісне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань».

Вищевикладене підтверджує, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечила його права, як громадянина і він користувався захистом органів офіційної влади країни, громадянином якої він є. Тобто, добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а значить не є біженцем та не потребує міжнародного захисту, що свідчить про те, що побоювання зазнати переслідувань через підтримку незалежної Ічкерії в 1999 році на території Чеченської Республіки є неправдоподібними та суперечливими. Також, вказане суперечить твердженням позивача, що він з 2003 року (2001-2002рр.) більше не повертався до РФ.

Також, важливим фактором є те, що за інформацією, отриманою з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система Аркан) позивач (він же ОСОБА_2 ) протягом 2015-2017 років неодноразово залишав територію України та перебував в третіх безпечних країнах (Литва, Польща), що підтверджується наявними в матеріалах справи витягами з бази даних).

Враховуючи вищевикладене, оскільки країни-члени ЄС вважаються безпечними країнами, позивач (він же ОСОБА_2 ) підпадає під дію абзацу 7 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI та не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третіх безпечних країнах.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що прибувши в Україну у 2003 році, позивач звернувся за захистом лише 02.01.2018, тобто майже через 15 років перебування на території України, та тільки після застосування щодо нього екстрадиційного арешту. Тобто, вказаний громадянин із заявою, звернувся із порушенням вимог статті 5 Закону № 3671-VI.

З наведеного слідує, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження, як протиправні, суспільно небезпечні, відповідно на позивача чекає відповідальність, визначена КК РФ. Зазначені причини неповернення не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Слід зазначити, що екстрадиція сама по собі не становить порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов`язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабів зростає й злочинність. Саме тому, в інтересах світового суспільства необхідно, щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед правосуддям. І, навпаки, створення умов для безпечного перебування для втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов`язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.

Отже, на підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач (він же ОСОБА_2 ) не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних та переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження, а також не надав належних доказів, що під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності позивач зазнає переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства), не надав належних доказів та фактів можливого здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

При цьому, посилання позивача на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спірний наказ від 23.04.2018 № 158 є правомірними, обґрунтованим та таким, що прийнятий уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт надав до суду докази, що спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.09.2021 - скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 24.01.2022.