Справа № 480/4611/21
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 р.Справа № 480/4611/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Чупахівської селищної ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.08.2021, головуючий суддя І інстанції: Шаповал М.М., м. Суми, по справі № 480/4611/21

за позовом ОСОБА_1

до Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення тридцять другої сесії сьомого скликання Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області від 22.10.2020 року «Про поділ земельних ділянок комунальної власності», прийняте з врахуванням заяви ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Чупахівську селищну раду Охтирського району Сумської області надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га, із земель сільськогосподарського призначення на території Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області (за межами населених пунктів) за результатами розгляду клопотання позивача від 16.06.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року по справі № 480/4611/21, адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено, а саме:

- визнано протиправним та скасовано рішення тридцять другої сесії сьомого скликання Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області від 22.10.2020 «Про поділ земельних ділянок комунальної».

- зобов`язано Чупахівську селищну раду (42722, Сумська область, Охтирський район, смт Чупахівка, вул. Воздвиженська, 53, ) надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2.00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області.

Стягнуто з Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області (42722, Сумська область, смт Чупахівка, вул. Воздвиженська, 53, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 908,00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 800,00 грн.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.06.2020 року позивач звернувся до Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області з клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га, із земель сільськогосподарського призначення на території Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області.

Не погодившись з діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 року у справі № 480/4837/20 визнано протиправною бездіяльність Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області, яка полягає у не здійсненні належного розгляду клопотання ОСОБА_1 від 16.06.2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 гектара, яка розташована за межами населеного пункту на території Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області, зобов`язано Чупахівську селищну раду Охтирського району Сумської області у встановлені Земельним кодексом України строки розглянути клопотання ОСОБА_1 від 16.06.2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 гектара, яка розташована за межами населеного пункту на території Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області, та за результатами його розгляду прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Рішенням тридцять другої сесії сьомого скликання Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області від 22.10.2020 виділено земельну ділянку позивачу, орієнтовною площею 0,10 га.

Суд першої інстанції, задовольняючі позов, виходив з того, що відповідач у спірних відносинах безпідставно не надав позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою бажаної земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Підстави набуття права на землю шляхом передачі земельних ділянок у власність встановлюються нормами Земельного кодексу України.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР ) передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За змістом ст. 59 Закону № 280/97-ВР рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Вказані норми кореспондуються із ч. 1 ст. 122 ЗК України, відповідно до якої сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Колегія суддів зазначає, що у цій справі предметом спору є правомірність рішення відповідача від 22.10.2020 року про поділ земельних ділянок комунальної власності.

З матеріалів справи вбачається, що 16.06.2020 року Позивач звернулась з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області . До клопотання було додано: копію графічного матеріалу, на якому зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, кадастровий номер :01:003:5085; копію паспорта та ідентифікаційного коду.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 у справі № 480/4837/20 визнано протиправною бездіяльність Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області, яка полягає у не здійсненні належного розгляду клопотання ОСОБА_1 від 16.06.2020. Зобов`язано Чупахівську селищну раду Охтирського району Сумської області у встановлені ЗК України строки розглянути клопотання ОСОБА_1 від 16.06.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 гектара, яка розташована за межами населеного пункту на території Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області, та за результатами його розгляду прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

На виконання рішення суду у справі № 480/4837/20 рішенням тридцять другої сесії сьомого скликання Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області від 22.10.2020 з метою подальшого розроблення проєктів землеустрою виділено земельну ділянку позивачу, орієнтовною площею 0,10 га, кадастровий номер :001:5513.

Як встановлено судом, позивач звернулась до відповідача із клопотанням, в якому просила Чупахівську селищну раду надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовним розміром 2 га із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності у відповідності до ст.ст. 116, 118 ЗК України.

Так, відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектарів.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Колегія зазначає, що порядок передачі земельних ділянок у власність громадян врегульовано ст. 118 ЗК України Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Частинами шостою, сьомою ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як вбачається з наведених норм, ст. 118 ЗК України містить виключний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Відповідач, в силу вимог ЗК України та покладених на нього обов`язків, зобов`язаний в кожному випадку дослідити фактичні обставини повно та всебічно для з`ясування наявності чи відсутності встановлених законом підстав для відмови в задоволенні заяви.

Водночас, суд зазначає, що спірне рішення відповідача від 22.10.2020 року не містить жодних обґрунтувань причин та мотивів, передбачених ст. 118 Земельного кодексу, з яких неможливо задовольнити заяву позивача щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на бажану земельну ділянку.

Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.02.2019 року по справі № 820/688/17, в якому Суд наголосив, що рішення відповідача про відмову в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не може відповідати критеріям, установленим ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо не надає чіткої та зрозумілої відповіді стосовно наявності причини (причин), які унеможливлюють позитивне вирішення порушеного позивачем питання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відтак, враховуючи, що відповідач безпідставно ухвалив спірне рішенням, воно є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання рішення протиправним та скасування його.

Колегія критично ставиться до посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення ст. 34 ЗК України, відповідно до якої громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби, а тому надання позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою буде суперечити чинному земельному законодавству.

Колегія зазначає, що вказана норма ст. 34 ЗК України встановлює право громадян на оренду відповідної категорії земель - пасовищ, проте жодних заборон чи обмежень на передання земельної ділянки у власність не містить.

Матеріалами справи встановлено, що у своїй заяві позивач вказала земельну ділянку, яку вона бажає отримати у власність із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Дійсно, згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка кадастровий номер :01:004:5036 віднесена до земель загального користування з видом використання землі для створення громадських пасовищ. В той же час, за даними вказаної інформації, зазначена земельна ділянка віднесена до земель сільськогосподарського призначення.

Колегія зазначає, що згідно із ч. 2 ст. 22 ЗК України, до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, пасовища.

При цьому, ч. 4 ст. 83 ЗК України передбачено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів.

Матеріалами справи встановлено, що клопотання позивача про надання дозволу містить посилання на факт віднесення спірної ділянки до такої, яка знаходиться за межами населеного пункту, при цьому протилежного відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено.

Окрім того, колегія зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, оскільки спірне рішення не містить підстав та мотивів відповідача про надання дозволу щодо розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :001:5513, обґрунтування підстави прийняття спірного рішення наявні лише в апеляційній скарзі, то в силу вимог ст. 77 КАС України не підлягають врахуванню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до ст. 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. В свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених в постановах від 21.08.2019 року (справа № 826/18591/15), від 12.09.2018 року (справа № 826/3163/16), від 10.10.2019 року (справа № 820/2632/17) та від 15.11.2019 року (справа № 812/1646/17) та 12.06.2020 року (справа № 808/3187/17).

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позивачем виконано всі необхідні умови для отримання безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, а саме: подано відповідну заяву, інші документи, зазначено площу земельної ділянки в межах дозволених норм безоплатної приватизації.

Натомість, позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,10 га, що за кадастровим номером є іншою, ніж зазначає позивач у своїй заяві, та надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність меншого розміру, ніж просила ОСОБА_2 , без наведення відповідних обґрунтувань.

Тобто, спірним рішенням відповідач безпідставно та в односторонньому порядку зменшив площу бажаної земельної ділянки, на отримання якої ОСОБА_2 подала заяву.

При цьому в оскаржуваному рішенні відповідач не обґрунтовує підстави для виділення земельної ділянки в меншому розмірі та іншої земельної ділянки, а саме лише посилання відповідача на виділення земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою площею 0,10 га не є належним та обґрунтованим рішенням за наслідками розгляду заяви позивача.

Крім того, повторне ненадання бажаної позивачем земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою на підставі рішення суду від 19.10.2020 року у справі № 480/4837/20 за відсутності підстав, визначених ч. 7 ст. 118 ЗК України, свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством.

Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги правову позицію викладену у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 11.09.2019 року у справі № 379/656/16-а, оскільки в даній справі мало місце обґрунтування прийнятого органом місцевого самоврядування рішення з посиланням на Пропозицію № 2 від 28.03.2016 року постійної комісії Петрівської сільської ради з питань аграрної політики, земельних відносин та природокористування, як підстави для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 1 га замість 2 га, як того просив позивач у своїй заяві про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2 га.

Щодо доводів апелянта про порушення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, колегія суддів вказує на їх необґрунтованість, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач дізналась про прийняття спірного рішення відповідачем після відповіді на скерований адвокатом Сумцовим Є.В. адвокатський запит від 30.04.2021 року, а саме 21.05.2021 року, оскільки жодних повідомлень про розгляд заяви позивача на сесії Чупахівської селищної ради, останньою ОСОБА_1 не направлялось (а.с.36, 38).

Отже, оскільки відповідач не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості прийнятого рішення, що є предметом оскарження позивачем, а саме: рішення відповідача не містить жодних мотивів щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_1 замість бажаної земельної ділянки іншої, а тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання рішення протиправним та скасування.

Окрім того колегія відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача, що зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є втручанням в його дискреційні повноваження.

Надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16.05.2019 року у справі № 812/1312/18.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано ч. 6 ст. 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.02.2019 року у справі № 814/702/17.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24.03.1988), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття.

При цьому, відповідач у спірних відносинах вже реалізував свої дискреційні владні повноваження, вдруге протиправно не надавши позивачу дозволу щодо розроблення проекту землеустрою бажаної ділянки і оскільки відповідач вже реалізував свої повноваження щодо надання дозволу, а визначених законом підстав для такої реалізації під час розгляду справи встановлено не було.

Отже, суд першої інстанції правомірно зобов`язав Чупахівську селищну раду Охтирського району Сумської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність на території відповідної селищної ради.

В даному випадку, це не є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач звертався до відповідача з питанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте відповідач протиправно відмовив у задоволенні вказаної заяви.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову.

Щодо відшкодування витрат на правничу професійну допомогу, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи Другим апеляційним адміністративним судом, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами 1-5 ст. 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано ст. 139 КАС України, частинами першою якої встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частини 3, 5 ст. 143 КАС України передбачають, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до ст. 30 цього Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Приписи ч. 9 ст. 139 КАС України містять критерії розподілу судових витрат, які суд повинен врахувати при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.

Так, пунктами 1, 2, 4 ч. 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява №19336/04, п. 269).

Так, представником позивача в підтвердження понесення витрат на оплату правничої допомоги надано наступні документи, а саме: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копію договору про надання правової допомоги від 13.06.2020 року з додатком від 20.12.2021 року № 3; копію акта-приймання передачі наданих послуг № 3 договору про надання правової допомоги від 13.06.2020 року; копію фіскального чеку від 17.12.2021 року № ; копію ордеру на надання правової допомоги від 20.12.2021 року серії СМ № 1582 (а.с.120-127).

З наданих доказів слідує, що 13.06.2020 року між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокат Сумцов Є.С. (Адвокат) укладено договір про надання правової допомоги, згідно п.п. 1.1. якого, Адвокат приймає доручення Клієнта на надання правової допомоги, надаючи її на умовах та в межах, передбачених цим договором та законодавством України, а Клієнт приймає правову допомогу і здійснює сплату гонорару та погашення витрат на надання цієї допомоги. Доручення вважається прийнятим з моменту підписання цього договору (а.с.120-122).

Згідно відомостей додатку від 20.12.2021 року № 3 до договору про надання правової допомоги від 13.06.2020 року, сторони дійшли згоди, що за виконання доручення, передбаченого договором про надання правової допомоги від 13.06.2020 року, Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату кошти (гонорар) в загальній сумі 1.200,00 грн (а.с.123).

На виконання умов договору про надання правової допомоги, між сторонами був укладений акт приймання-передачі наданих послуг від 20.12.2021 року, згідно п. 1 якого, Адвокат надав, а Клієнт прийняв юридичні послуги з правового супроводження та представництва інтересів Клієнта під час судового розгляду справи № 480/4611/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чупахівської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, згідно розрахунку обсягу та вартості правової допомоги, вказаному у п. 2 цього Акту (а.с.124).

Відповідно до п. 2.1. вказаного вище акта, з розрахунку витраченого часу 1 год 30 хв. (вартість однієї години складає 800,00 грн), вартість підготовки відповіді на апеляційну скаргу складає 1.200,00 грн.

На підтвердження понесених позивачем витрат з оплати правничої допомоги та інших послуг адвоката до матеріалів справи надано фіскальний чек від 17.12.2021 року № , згідно якого ОСОБА_1 було сплачено за надання правової допомоги 1.200,00 грн (а.с.125).

Оцінивши всі аспекти даної справи та дослідивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку про співмірність понесених позивачем витрат у розмірі 1.200,00 грн зі складністю справи та з фактичним обсягом виконаних робіт.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що розмір оплати послуг адвоката у розмірі 1.200,00 грн, які ОСОБА_1 просить покласти на відповідача, є обґрунтованими, та відповідає критеріям ст. ст. 134, 139 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 1.200,00 грн.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 229, 238, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 по справі № 480/4611/21 - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області (42722, Сумська область, Охтирський район, смт Чупахівка, вул. Воздвиженська, 53, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по оплаті правової допомоги в сумі 1.200 (одна тисяча двісті) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 10.02.2022 року