Справа № 420/21371/21
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2022-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Танцюри К.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 , яка зареєстрована за № С-1334/6/5101-21 від 22.10.2021 р. та зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 , яка зареєстрована за № С-1334/6/5101 -21 від 22.10.2021 року.

Ухвалою суду від 15.11.2021р. відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що ОСОБА_1 прибув в Україну на навчання та звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, як вказав позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прибув в Україну на навчання, яке оплачував дядько позивача. В 2016-2017 році в дядька виникли проблеми, оскільки він був членом опозиційної політичної партії «RPG» та його почали переслідувати. Дядько був вимушений тікати з країни, оскільки партія влади звинуватила його у розкраданні великої суми грошових коштів та його могли заарештувати або вбити. Позивач вказав, що за цих обставин дядько не мав змоги допомагати оплачувати за навчання та позивач був вимушений покинути навчання. Позивач вказав, що він іноді спілкувався з дядьком по телефону який повідомив, щоб ОСОБА_1 не повертався додому, оскільки йому, як члену його родини загрожує смертельна небезпека. 20.09.2020 р., коли були вибори в країні, опозиційна партія та люди вийшли на вулицю з протестами проти правлячої партії та президента та за це багато людей було заарештовано та кинуто у в`язницю ОСОБА_2 . Позивач зазначив, що в 2018 році він вперше звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та отримана довідка про звернення за захистом в Україні №011396 та, що 21.10.2021 р., поштою ним направлено до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області заяву про прийняття документів для оформлення довідки про звернення за захистом в Україні, надавши всі необхідні документи. Однак, як вказав позивач, на заяву ОСОБА_1 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області був направлений лист від 27.10.2021р. «Щодо повторного звернення за міжнародним захистом», в якому зазначено, що звернення надійшло 22.10.2021 р. № С-1334/6/5101-21, та за результатом розгляду проінформовано, що перебуваючи на території України позивач неодноразово звертався до територіальних органів ДМС із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи викладене та через вичерпаність прав у питанні міжнародного захисту, у відповідності до ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області рекомендовано позивачу особисто звернутись до відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення управління у справах іноземців та осіб без громадянства. Проте, як вказав позивач, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не визначено такої підстави для не розгляду поданої до міграційної служби заяви з проханням надати захист в Україні, як повторність звернення із такою заявою. Позивач зазначив, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду заяви позивача міграційною службою прийнято не було, а у направленому позивачу листі відсутні будь-які посилання на невідповідність поданої позивачем заяви формі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порушення позивачем порядку звернення із такою заявою. Позивач, посилаючись на те, що відповідач не розглянув заяву позивача лише з підстав неодноразового звернення та через вичерпність прав у питанні міжнародного захисту, що, суперечить вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та взагалі не надано оцінки заяві позивача згідно вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

29.11.2021р. до суду від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вказавши, що заяву ОСОБА_1 від 22.10.2021р. було правомірно розглянуто ГУ ДМС в Одеській області в порядку Законів України «Про звернення громадян», «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та 27.10.2021р. надано відповідь. Відповідач вказав, що ОСОБА_1 вже неодноразово звертався із вищевказаною заявою та позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2018р. по справі № 420/5709/18 було відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Одеській області та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.09.2020р. по справі № 420/6392/20 було відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області. Відповідач зазначив, що судами під час двох звернень позивача за наданням міжнародного захисту було встановлено, що побоювання стати жертвою переслідування є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах та відповідно за таких обставин, заяву ОСОБА_1 від 22.10.2021 було правомірно розглянуто ГУ ДМС в Одеській області в порядку Законів України «Про звернення громадян», «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та 27.10.2021р. надано відповідь

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

21.10.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України із заявою про прийняття документів на оформлення довідки про звернення за захистом в Україні, до якої додано, зокрема, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.10.2021р. підставою для звернення із вказаною заявою стало те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прибув в Україну на навчання, яке оплачував дядько позивача. В 2016-2017 році в дядька виникли проблеми, оскільки він був членом опозиційної політичної партії «RPG» та його почали переслідувати. Дядько був вимушений тікати з країни, оскільки партія влади звинуватила його у розкраданні великої суми грошових коштів та його могли заарештувати або вбити. Заявник вказав, що за цих обставин дядько не мав змоги допомагати оплачувати за навчання та ОСОБА_1 був вимушений покинути навчання. Заявник вказав, що він іноді спілкувався з дядьком по телефону який повідомив, щоб ОСОБА_1 не повертався додому, бо його арештують. 20.09.2020 р., коли були вибори в країні, опозиційна партія та люди вийшли на вулицю з протестами проти правлячої партії та президента та за це багато людей було заарештовано та кинуто у в`язницю ОСОБА_2 .

Листом повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України від 27.10.201 року «Щодо повторного звернення за міжнародним захистом», адресованого громадянину Гвінеї ОСОБА_1 проінформовано, що заявник неодноразово звертався до територіального підрозділу ДМС із клопотанням про набуття міжнародного захисту, якому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи викладене заявнику запропоновано звернутись до відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Одеській області для відповідної процедури ідентифікації, оформлення матеріалів та повернення до країни походження.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 8 липня 2011 року № 3671-VI.

Згідно зі статтею 2 Закону № 3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з визначенням пункту 1 частини першої статті першої Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI).

Особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI);

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Положенням частини першої статті 7 Закону № 3671-VI установлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За правилами частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649.

Частиною першої статті 17 Закону № 3671-VI обумовлено, що особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно підпункту 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року (далі - Конвенція) у цій Конвенції термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Пунктом 45 Керівництва обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункт 66 Керівництва).

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Пунктом 195 Керівництва визначено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Під час з`ясування офіційних обставин справи судом встановлено, що 08.10.2018р., ОСОБА_1 вперше звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та причиною для звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 зазначав, що його дядько ОСОБА_3 , був членом політичної партії RPG в 2016-2017 роках, якого партія влади звинуватила у розкраданні великої суми грошових коштів. Зі слів заявника його дядько покинув країну. Сідіб ОСОБА_4 зазначив, що не може повернутись у Гвінею, оскільки у разі повернення його заарештують для того, щоб до Гвінеї повернувся його дядько.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №135 від 11.10.2018 р., ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/5709/18 від 20 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року без змін.

Ухвалою Верховного Суду по адміністративній справі №420/5709/18 від 14 травня 2020 року, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено.

11.06.2020 р., ОСОБА_1 вдруге звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та причиною звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 зазначено, що 15.07.2011 р., коли вся родина була вдома, розпочалося насилля, яке було пов`язане з виборами, у результаті чого було поранено велику кількість осіб. Серед поранених осіб були батько, дядько та двоюрідний брат шукача захисту. Через декілька днів внаслідок поранень двоюрідній брат заявника помер. У листопаді 2011 року, заявник розпочав займатися організацією мітингів, які проводилися через відсутність питної води у м. Конакрі. ОСОБА_5 направила поліцейських для припинення мітингів та арештів їх учасників, оскільки більшість учасників були членами опозиційної партії UFDG (Союз демократичних сил Гвінеї). Зі слів заявника, поліцейські заарештували велику кількість осіб, які приймали участь у демонстраціях. Для забезпечення безпеки Сідіб Усман ОСОБА_6 його дядьком ОСОБА_7 було прийняте рішення стосовно виїзду позивача на навчання в Україну.

02.07.2020 року, Головним управлінням ДМС в Одеській області видано наказ №124, яким громадянину Гвінеї ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі від 17 вересня 2020 року по справі №420/6392/20 відмолено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №124 від 02.07.2020р.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2021 року по справі №420/6392/20, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року без змін.

Ухвалою Верховного Суду по адміністративній справі №420/6392/20 від 27 квітня 2021 року, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено.

Як вже зазначалося вище, приписами частини першої статті 17 Закону № 3671-VI закріплено право особи повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо їй було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов.

Що стосується даної справи, то обставини у ній розглядаються в контексті наявності нових умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, які виникли після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою позивача.

Так, згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести правомірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

Отже, «повторною заявою» в розумінні Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» №2013/32/ЕU від 26 червня 2013 року та норм національного законодавства у вказаній сфері є подальша заява, подана особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Так, згідно заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.10.2021р. підставою для звернення із вказаною заявою стало те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прибув в Україну на навчання, яке оплачував дядько позивача. В 2016-2017 році в дядька виникли проблеми, оскільки він був членом опозиційної політичної партії «RPG» та його почали переслідувати. Дядько був вимушений тікати з країни, оскільки партія влади звинуватила його у розкраданні великої суми грошових коштів та його могли заарештувати або вбити. Заявник вказав, що за цих обставин дядько не мав змоги допомагати оплачувати за навчання та ОСОБА_1 був вимушений покинути навчання. Заявник вказав, що він іноді спілкувався з дядьком по телефону який повідомив, щоб ОСОБА_1 не повертався додому, бо його арештують. 20.09.2020 р., коли були вибори в країні, опозиційна партія та люди вийшли на вулицю з протестами проти правлячої партії та президента та за це багато людей було заарештовано та кинуто у в`язницю ОСОБА_2 .

Поряд з цим, аналогічні підстави для звернення позивача за міжнародним захистом містились і в заявах 08.10.2018 р. та 11.06.2020 року, які тотожні відомостям, спростованим під час судового розгляду в межах розгляду справ №420/5709/18 та №420/6392/20.

При цьому суд зазначає, що будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині заявником не наведено; нові умови, які з`явилися у правовій дефініції «додатковий захист» можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин. Проте, наведений елемент (наявність особистої загрози життю, безпеці чи свободі заявника) визнано недостовірним, тому він не може бути взятим до уваги.

Суд дійшов висновку, що обставини справи (основні доказові елементи заяви) шукача захисту не змінилися. При цьому, об`єктивне положення у країні громадянської належності позивача у частині дотримання прав людини з часу подання попередніх заяв також не змінилося.

Як вбачається з повторного так і попередніх звернень за захистом, позивач тривалий час свідомо маніпулює ситуацією у країні походження з метою використання процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічні висновки щодо «повторної заяви» особи, якій відмовлено у наданні захисту викладені у постанові Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 820/5430/17 та від 07 липня 2021 року справа № 520/6823/2020.

Враховуючи викладене та те, що ОСОБА_1 фактично повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту з підстав, які тотожні відомостям, спростованим під час судового розгляду в межах розгляду справ №420/5709/18 та №420/6392/20, суд приходить до висновку, що відповідач, відхиливши заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду, діяв правомірно.

У зв`язку з викладеним, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 , яка зареєстрована за № С-1334/6/5101-21 від 22.10.2021 р. та зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 , яка зареєстрована за № С-1334/6/5101 -21 від 22.10.2021 р., є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.