Справа № 640/602/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/602/21 Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Кузьмінської К.В.,

За участю представника позивача: Єрміліна С.О.,

представника відповідача: Марківа І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального науково-дослідного інституту Збройних Сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального науково-дослідного інституту Збройних Сил України про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального науково-дослідного інституту Збройних Сил України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивача при звільненні;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.09.2019 по 24.12.2020.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем порушено строки повного розрахунку з ним при звільненні, а відтак наявні підстави для застосування положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 16.09.2019 по 24.12.2020.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.

Зобов`язано Центральний науково-дослідний інститут Збройних Сил України на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.09.2019 по 24.12.2020.

Не погоджуючись з вказаним судом рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення є місячний термін, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, відтак підстави для застосування норм статті 233 КЗпП України у даному випадку відсутні.

На думку апелянта, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом лише у січні 2021 року, відтак позивачем було пропущено строк звернення до суду.

Крім того, як зазначає скаржник, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, не правильно застосувавши норми статті 117 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що з огляду на відсутність врегулювання спірного питання у спеціальному законодавстві, слід застосовувати норми Кодексу законів про працю України.

До того ж, позивач вказує, що ним не було пропущено строк звернення до суду, з огляду на дату звернення до суду з даною позовною заявою.

У письмових поясненнях відповідачем зазначено, що механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби передбачений спеціальним законодавством, але має свої особливості.

На думку апелянта, позивач не скористався своїм правом щодо ознайомлення про проведення з ним всіх розрахунків по всім видам грошового забезпечення, та міг звернутись з відповідним рапортом до військової частини, де проходив службу.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 01.04.2016.

У подальшому, Наказом начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 06.09.2019 №283 звільнено позивача з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я).

У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.09.2019 № 186 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 16.09.2019.

З огляду на наявність у позивача статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням від 24.02.2005 серії НОМЕР_2 , рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2020 у справі №640/2667/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем здійснений відповідний розрахунок 24.12.2020.

Вважаючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у момент звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не було проведено повний розрахунок із позивачем, зокрема, щодо виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, тому наявні підстави для зобов`язання відповідача на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрізку при звільненні за період з 16.09.2019 по 24.12.2020.

Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 06.09.2019 №283 звільнено позивача з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я).

У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.09.2019 № 186 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 16.09.2019.

Втім, під час звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок по грошовому забезпеченню.

У даному випадку, непроведення з вини відповідача виплати грошового забезпечення у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2020 у справі №640/2667/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання вказаного рішення, відповідачем здійснений відповідний розрахунок 24.12.2020.

Враховуючи, що позивача було звільнено 16.09.2019, а остаточний розрахунок із ним проведено лише 24.12.2020, тому відповідачем порушено приписи частини першої статті 116 КЗпП України.

З огляду на вказане, наявні підстави для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Як наслідок, слід зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 16.09.2019 до 24.12.2020 (до дня фактичного розрахунку).

При цьому, задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції, не було визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає компенсації позивачу.

Враховуючи, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні в частині індексації грошового забезпечення за цей період становить 321 робочий день, а середньоденна заробітна плата розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з урахуванням даних зазначених в довідці про грошове забезпечення від 11.01.2022 №172/58/11 становить 877,52 грн, тому позивачу належить до виплати 281 683, 92 грн.

При цьому, слід зазначити, що дана сума компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є співмірною з сумою, яку позивач не отримав у вигляді виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 50 340, 67 грн.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, звернуто увагу, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 281 683, 92 грн. не є співмірним у даному випадку, та у 5,6 разів перевищує суму, яку було виплачено позивачу на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2020 у справі №640/2667/20, тому слід стягнути з відповідача лише 50 340,67 грн.

Враховуючи, що позивачу під час звільнення зі служби не було виплачено грошове забезпечення у повному обсязі, відтак стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця.

Посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду колегія суддів не приймає до уваги, так як остаточний розрахунок з позивачем проведено 24.12.2020, а з позовною заявою до суду позивач звернувся 05.01.2021, що підтверджується даними відділення поштового зв`язку на конверті, тому останнім не було пропущено місячний строк звернення до суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відтак, доводи апеляційної скарги відповідача частково спростовують висновки суду першої інстанції.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 317 КАС України підставами для, зокрема, зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому абзац третій резолютивної частини оскаржуваного рішення підлягає зміні з урахуванням мотивів, викладених вище судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Центрального науково-дослідного інституту Збройних Сил України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Зобов`язати Центральний науково-дослідний інститут Збройних Сил України на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 вересня 2019 року по 24 грудня 2020 рік у розмірі 50 340, 67 (п`ятдесят тисяч триста сорок грн. 67 коп.)».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук