Справа № 420/13551/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/13551/21
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року у справі за позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання прийняти до розгляду заяву для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач, громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо неприйняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.05.2021 року;

- зобов`язати ГУ ДМС прийняти його заяву до розгляду та розглянути її відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та розділу 2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що він не погоджується з відмовою ДМС, оскільки відповідач повинен був оформити вмотивоване рішення ГУ ДМС про відмову в оформленні документів. Також, позивач вказував, що інформація по країні походження не була всебічно досліджена, не була надана об`єктивна оцінка його побоюванням стосовно повернення до країни походження. У міграційної служби не було підстав, без з`ясування усіх обставин, для висновку обґрунтованості чи необґрунтованості заяви.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження частково задоволений адміністративний позов громадянина Афганістану ОСОБА_1 .

Визнана протиправною відмова Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в прийнятті заяви громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, викладеної листом №У-654/6/5101-21/5100.5.1/701-21 від 26.05.2021 року.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 від 24.05.2021 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив про неврахування судом першої інстанції того факту, що співробітниками міграційної служби не приймалось рішення щодо відмови позивачу в розгляді заяви про визнання особою такою, що потребує додаткового захисту.

Обставини, повідомлені позивачем у зверненні від 24.05.2021 були у повному обсязі розглянуті ГУ ДМС та судовими інстанціями, в той час як будь-які нові обставини, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», клопотання позивача від 24.05.2021 року не містило, а тому не відповідає вимогам звернення із повторною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених статтею 17 Закону.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, у зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, справа розглянута апеляційним судом у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , згідно особової справи є громадянином Афганістану, за національністю афганець (пуштун), віросповідання афганець, мусульманин-суніт, неодружений, вільно володіє мовами пушту та фарсі, у країні громадянської належності не працював. Країну постійного проживання покинув у 13.06.2014 року легально, на підставі оригіналу паспортного документу та візи авіарейсом Афганістан (м. Кабул) - Туреччина (м. Стамбул) Україна (м. Одеса) (а.с.100-104).

06.09.2016 року позивач подав позов до Одеського окружного адміністративного суду щодо оскарження рішення Державної міграційної служби України № 326-16 від 17.06.2016 року (а.с.76).

24.10.2016 року постановою Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/4519/16, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 року, у задоволенні адміністративного позову було відмовлено (а.с.74-75,67-71).

25.05.2017 року позивач вдруге звернувся за міжнародним захистом до відповідача та у заяві вказав, що повертатися у країну своєї громадянської належності не хоче, оскільки боїться за своє життя тому, що Талібан хоче його вбити (а.с. 44-45).

25.05.2017 року за результатами розгляду особової справи №2017ОD0070 громадянина Афганістану ОСОБА_1 ДМС на підставі п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» апелянт дійшов висновку щодо відмови позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.48-50) та оформлено наказ №97 від 25.05.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.51).

30.05.2017 року позивач подав позов до Одеського окружного адміністративного суду щодо оскарження рішення Державної міграційної служби України № 326-16 від 17.06.2016 року (а.с.36-40).

21.06.2017 року постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/2991/17, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2017 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с.29-32).

24.05.2021 позивач втретє звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

26.05.2021 ГУ ДМС в Одеській області надіслано позивачу лист №У-654/6/5101-21/5100.5.1/701-21, у якому зазначено, що заяву позивача уважно розглянуто, заявнику надані юридичні поняття відповідних правових статусів (біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту), повідомлено, що йому двічі відмовлено у задоволенні заяви та його позов до суду залишений без задоволення, та звернуто увагу заявника на те, що він повинен залишити територію України, якщо не має інших підстав для перебування в Україні (а.с.3-4).

З такою відмовою, оформленою листом позивач не погоджується, вважає її неправомірною, з приводу чого і звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не дотримано вимог ст.19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (надалі Закон №3671-VI).

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Аналіз нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Разом з цим, аналіз вказаних норм в контексті спірних правовідносин та дослідження справи відносно позивача, його заяви, протоколу співбесіди свідчать про те, що наявні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Зокрема, позивач вказує на побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, загострення бойових дій в країні громадянської належності та не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а також на побоювання за своє життя в ситуації систематичного порушення прав людини в країні громадянської належності і не бажання повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на загальновідомий характер інформації, яка призвела до суб`єктивного стану побоювання повернення шукача захисту в країну походження.

Так, відповідно до актуальної інформації стосовно країни громадянської належності заявника, пов`язаної із подіями в Афганістані, УВКБ ООН закликає всі країни дозволити в`їзд особам, які залишають Афганістан, на їхній території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні.

Аналогічний підхід має застосовуватись до тих осіб, які уже перебували в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства у Афганістані.

Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, то поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту.

Позиція також підкреслює, що, з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни.

Як свідчать обставини справи, актуальна інформація по країні громадянської належності при прийнятті відповідачем рішення, оформленого листом-відповіддю, врахована не була. Висновки у рішенні ґрунтуються без урахування нестабільної ситуації в Афганістані, нестабільних умов безпеки і поваги до людської гідності.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, у даних спірних правовідносинах враховує Позиції УВКБ ООН від серпня 2021 року.

Як рекомендація щодо неповернення, Позиція УВКБ ООН від серпня 2021 року закликає застосувати мораторій на примусове повернення до Афганістану, який має діяти до стабілізації ситуації в цій країні, допоки, згідно з оцінками, ситуація там не зміниться таким чином, що дозволить біженцям повернутися на батьківщину в умовах безпеки і поваги людської гідності, УВКБ ООН також вважає, що буде недоречним примусово повертати громадян Афганістану або осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, у країни регіону, з огляду на те, що такі країни як Іран і Пакистан десятиліттями з готовністю приймали переважну більшість загальної чисельності афганських біженців у світі.

Представництво УВКБ ООН в Україні закликало у листі від 25 серпня 2021 року, адресованому Верховному Суду поширити Позицію УВКБ ООН щодо повернення до Афганістану, з метою її врахування під час розгляду судами справ щодо надання міжнародного захисту та процедур примусового повернення, як останню на даний час.

Апеляційний суд враховує те, що станом на час розгляду даної справи, ситуація в країні походження відповідача суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для його життя та здоров`я, що неодмінно повинно бути враховано під час вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення відповідача не може відповідати критерію обґрунтованості, а вирішення питання стосовно надання захисту заявника може бути реалізовано під час повторної перевірки відповідачем обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 26 Конституції України, ст.ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року у справі №420/13551/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.01.2022 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.