Справа № 640/909/21
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/909/21 Суддя першої інстанції: Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Собківа Я.М. та Черпіцької Л.Т.,

при секретарі - Строяновській О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2021 року позивач - Громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №433-20 від 27.11.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти нове рішення, яким визнати повивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно д вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

17 січня 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 2279, Державною міграційною службою України подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого відповідач заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, в той час як рішення суду - законним, таким, що ухвалено із з`ясуванням усіх обставин справи, наголошує що звертаючись із заявою № 274 від 22.10.2019 року в другий раз, позивач вказує ті ж самі побоювання щодо повернення до країни постійного проживання, що і при першому зверненні, які вже були дослідженні судом в межах адміністративної справи № 826/13277/16.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2019 року, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 року у справі 826/13277/16 встановлено відсутність у гр.. Афганістану ОСОБА_1 об`єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, з огляду на те, що позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також, позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кабул, одружений, має трьох доньок, освіта - середня спеціальна, віросповідання - іслам(суніт), національність - таджик, рідна мова - дарі, пушту.

Залишивши країну походження Афганістан у 2006 році переїхав з родиною до Пакистану де мешкав до 2015 року.

У подальшому позивач легально виїхав з Кабулу повітряним шляхом через Дубай до Москви де перебував місяць. З Москви на автомобілі доїхав до кордону з Україною, кордон перетинав пішки. Документи, що посвідчують особу відсутні.

Згідно матеріалів справи позивача 31.08.2015 року затримано при спробі незаконного перетину Державного кордону України.

Громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, № 84 від 04.09.2015 року в обґрунтування якої зазначено, що у останнього виникли проблеми особистого характеру (просили руки його доньки, але він відмовив цим людям і з цього почались проблеми).

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області № 17 від 25.03.2016 року «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» визначено приступити до оформлення документів громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надалі, у відповідності до заяви громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про зміну місця проживання на м. Київ та у відповідності до листа-погодження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України №8.5/2280-16 від 08.04.2016 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області № 25 від 18.04.2016 року Про зняття з обліку особової справи знято з обліку в Головному управлінні Державної міграційної служби України в Закарпатській області особову справу № 2015UZ0084 громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 та направлено дану особову справу до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві.

На підставі викладеного, Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві Наказом № 277 від 04.05.2016 року Про постановку на облік особової справи гр. Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_1 , у зв`язку зі зміною місця проживання та переїздом до міста Києва визначено постановити на облік в Головному управлінні Державної міграційної служби України в місті Києві особову справу № 2015UZ0084 громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 310 від 25.05.2016 року продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Афганістану ОСОБА_1 до 25.06.2016 року .

За результатами вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підсумовуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені підпунктом 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового заходу , відсутні, на підставі чого Державною міграційною службою України прийнято рішення № 363-16 від 14.07.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем, дане рішення було оскаржено до суду. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2019 року, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 року у справі 826/13277/16, у задоволенні позову гр. Афганістану ОСОБА_1 про скасування рішення Державної міграційної служби України № 363-16 від 14.07.2016 року про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовлено.

22.10.2019 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідком розгляду вказаної заяви третьою особою складено висновок від 19.10.2020 року щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку, ДМС України прийнято рішення від 27.11.2020 року №430-20 про відмову громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу стало відомо з повідомлення від 16.12.2020 року №312.

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984 р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987 р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.1951 р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, що передбачено частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приписами частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11 та 12 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду, що визначено частиною 2 статі 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегією суддів встановлено, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2019 року, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 року у справі 826/13277/16 позивачу -відмовлено у задоволенні позову, а саме - відмовлено у скасуванні рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту».

У вищевказаному рішенні судом встановлено, що «під час співбесіди Позивач зазначив, що погрози були тільки йому, повторювали, що вб`ють його, до 2006 року після цього Позивач разом з дружиною та сином поїхали з Афганістану до Пакистану. В Пакистані Позивач з родиною мешкав з 2006 до 2015 та мав документ, що є біженцем. Причиною залишення Пакистану зазначив бажання потрапити до Канади, де проживають його три доньки.

Отже перебуваючи тривалий час в іншій країні погроз не отримував і підставою від`їзду зазначено бажання потрапити до іншої країни, а не загроза життю Позивача.

Крім того, Позивач разом з дружиною отримали паспорт та візи в Кабулі (Афганістан) звідки і вирушили до Москви літаком, жодних фактів загрози життю позивачем не надано.

Позивачем не зазначено про його належність до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій.»

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, під час подання заяви від 22.10.2019 року № 274 для отримання статусу біженця та під час співбесіди позивач посилався на ті самі обставини наявності реальної загрози для його життя та здоров`я, що і під час подання заяви № 84 від 04.09.2015 року, що були предметом з`ясування у адміністративній справі № 826/13277/16, та які у вказаній справі були спростовані.

У той же час, відносно посилань апелянта, щодо не врахування актуальної інформації щодо ситуації у країні походження позивача під час прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Дослідивши інформацію по країні походження (далі - ІКП) Позивача встановлено, що «в афганському суспільстві переважають чоловіки. Жінкам потрібен член сім`ї чоловічої статі, щоб супроводжувати їх. Жінки, які виходять на вулицю одні або йдуть на роботу, часто піддаються сексуальним домаганням на вулиці. Незаміжні жінки стикаються з найбільшими обмеженнями, особливо в сільській місцевості, серед середнього і нижчого класів, а також серед пуштунів. Відсутність підтримки чоловіків саме по собі не є переслідуванням. Однак це значно збільшує ризик переслідування для таких жінок у разі повторюваності або накопичення певних дій». Таким чином вбачаємо, що доньки Позивача не належали до категорій афганських жінок, що підпадають під категорії ризику погроз чи переслідування: вони мали батька та брата, тобто не були одинокими; вони були таджичками, не пуштунками, тощо.

Водночас, проаналізувавши твердження Позивача, вбачається, що Позивач спочатку казав, що до нього приходили два чоловіка та просили видати за них його дочок, однак потім Позивач змінив свідчення та зазначив, що спочатку приходили дружини чоловіків, які хотіли свататись до його дочок, тобто одружені чоловіки хотіли взяти дочок Позивача «другими» дружинами. Проаналізувавши ІКП вбачаємо, що надана Позивачем інформація протирічить афганським етнічним традиціям, тому що таліби переважно належать до етнічної групи пуштунів і мають дружин пуштунок і не можуть надсилати своїх дружин-пуштунок у справах

(«пуштуни зберігають свої племенні традиції і жінка, згідно традиціям пуштунів займається дітьми та домогосподарством. а не виконанням доручень чоловіка та справами чоловіка, шо не стосуються родинних справ»), зокрема сватання.

Дослідивши ІКП, зокрема інформацію стосовно племінних або сімейних зв`язків та врахувавши пояснення, надані відповідачем вбачається, що дійсно в ІРА можливе переслідування особи талібами та навіть можливо переслідування родичів тієї особи у разі її втечі з ІРА, але жодної інформації щодо особистих переслідувань позивач не надав, також не надав жодної інформації щодо переслідувань членів його родини чи родини його дружини, що наразі проживають у м. Кабул, ІРА, та до яких позивач з дружиною приїжджали перед виїздом з ІРА у 2015 р. та «зупинялись у будинку брата дружини, чекаючи на видачу візи до РФ», про що позивач зазначив під час співбесіди 20.12.2019 року.

Крім того, позивачем не надано жодної інформації про переслідування його чи когось із його родини, хоча зазначив у своїй заяві № 274 від 22.10.2019 року, що не може повернутися до ІРА, оскільки його життя знаходиться в небезпеці зі сторони двох людей, які хотіли взяти шлюб з його доньками.

Як вже було наголошено, звертаючись із заявою № 274 від 22.10.2019 року в другий раз, позивачем вказано ті ж самі побоювання щодо повернення до країни постійного проживання, що і при першому зверненні. Крім того, позивач особисто підтверджує інформацію, що при повторному зверненні за захистом він зазначає у своїй заяві ті ж самі причини звернення, що і в перший раз, а саме під час співбесіди 08.11.2019 року на питання: «Чи відрізняється причина Вашого звернення за наданням захисту до міграційної служби під час першого та другого звернення?», позивач повідомив: «Ні, нічим, все таке саме».

Колегія суддів також наголошує, що позивач з 2006 року не перебував на території Афганістану.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які належним чином підтверджують обґрунтованість побоювань переслідувань переслідування позивача в країні його громадянства на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, натомість, інформація, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на особистих переконаннях останнього.

Варто наголосити, що виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Втім, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи заявника ґрунтуються виключно на суб`єктивних твердженнях останнього.

Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.М.Собків

Л.Т.Черпіцька

Повний текст виготовлено 25 січня 2022 року.