Справа № 227/4116/21
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року справа №227/4116/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Сізонов Є.С., за участі представника відповідача Астахова Р.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Луньова Валентина Олександровича на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2021 року (повне судове рішення складено 08 грудня 2021 року у м. Добропілля Донецької області) у справі № 227/4116/21 (суддя в І інстанції Здоровиця О.В.) за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області (далі - ГУ ДМС України), в якому просили визнати протиправним та скасувати рішення Добрполіьського відділу ГУ ДМС України у Донецькій області № 3 від 23.09.2021 про примусове повернення до країни походження громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .

В обґрунтовування позовних вимог зазначали, що громадянка Росії ОСОБА_1 16.04.2012 в`їхала на територію України до свого батька ОСОБА_3 , який мешкав в с. Криворіжжя Добропільського району Донецької області, з метою возз`єднання сім`ї. Після цього вона мешкала за його адресою. В 2014 році ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_2 та з 2015 року мешкає з останнім однією сім`єю за його адресою: АДРЕСА_1 . За час спільного проживання у них народилась дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою України. Батько ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачі зазначають, що ОСОБА_1 прибула на територію України з метою возз`єднання з сім`єю, тобто знаходилась весь цей час на території України на законних підставах. Але не зважаючи на це, посадові особи Добропільського відділу ГУ ДМС у Донецькій області 23.09.2021 винесли незаконне та необґрунтоване рішення про її примусове повернення до РФ. Вказані дії відповідача, на думку позивачів, порушують не тільки права ОСОБА_1 , а також права неповнолітньої громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до спірного рішення повинна виїхати разом з ОСОБА_1 , а також права батька дитини - громадянина України ОСОБА_2 .

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позовну заяву.

Апелянт наголошує, що замість оцінки доводів та доказів сторін, які були надані в обґрунтування позиції, суд став надавати системний аналіз законодавства України, відносно випадків в`їзду, виїзду, пересуванню та перебуванню громадян Російської Федерації після 2015 року, коли були введені відповідні обмеження. Оскаржене рішення відповідача порушує не лише права позивача, а її неповнолітньої доньки, що, в свою чергу свідчить про недотримання ст. 51 Конституції України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Інші особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження. При цьому клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю в слуханні справи в Донецькому окружному адміністративному суді ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2022, постановленою на місці в судовому засіданні, було залишено без задоволення внаслідок неподання адвокатом доказів, які б підтверджували доводи заявленого клопотання: поважності неприбуття до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації (а.с.10-14) та з квітня 2012 року перебуває на території України без реєстрації і документів, що надають право на вказане перебування або проживання.

З пояснень ОСОБА_1 , які надані нею в суді першої інстанції, вбачається, що на територію України вона прибула в квітні 2012 року до свого батька ОСОБА_3 , який був громадянином України, з метою догляду за останнім. Протягом проживання на території України вона познайомилась з ОСОБА_2 , який є громадянином України, з яким вона мешкає однією сім`єю без реєстрації шлюбу в с. Шевченко. Від цих відносин у них народилась дитина - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є за народженням громадянкою України. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько. За час свого проживання на території України вона не зверталась до міграційної служби України з метою отримання посвідки на тимчасове або постійне проживання в Україні.

Факт батьківства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно підтверджується свідоцтвом про народження останньої (а.с.22).

Довідкою виконавчого комітету Добропільської міської ради Донецької області № 1482 від 28.09.2021 (а.с.32) підтверджується, що ОСОБА_1 , проживає на території України за адресою: АДРЕСА_1 (раніше Добрполіьського) з 2012 року разом із співмешканцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з яким разом виховують спільну доньку ОСОБА_4 .

Факт народження ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.30).

23 вересня 2021 року головним спеціалістом Добропільського відділу ГУ ДМС в Донецькій області Запорожець В. ухвалено рішення № 3 про примусове повернення до країни походження громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вказаним рішенням зобов`язано ОСОБА_1 покинути територію України в строк до 22.10.2021. Вказане рішення обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 , прибувши в Україну у квітні 2012 року з РФ, після закінчення встановленого законодавством терміну перебування в Україні до міграційної служби з питання продовження строку перебування в України не зверталась та територію України не залишила.

Тобто, з вказаного рішення вбачається, що підставою його прийняття слугував факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та порядок їх в`їзду та виїзду з України визначені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Стаття 3 Закону № 3773-VI передбачає, що іноземці, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Іноземці в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України (ч. 1 ст. 9 Закону № 3773-VI).

Відповідно до статті 1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації від 16.01.1997, яка набрала чинності 10.03.1997 (далі-Угода), громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати та пересуватися територією держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування, що діють в цій державі, по документах, що посвідчують особу і підтверджують громадянство, зазначених у Додатках 1 та 2 до цієї Угоди. Громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування.

Постановою КМУ «Про зупинення дії окремих положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації» від 30 січня 2015 року № 23, зупинено з 1 березня 2015 року дію пунктів 1 і 5 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, визначеного додатком 1 до Угоди, у частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина Російської Федерації або свідоцтва про народження (для дітей віком до 14 років) із зазначенням належності до громадянства Російської Федерації. Вказана постанова КМУ діє з 04.02.2015 та залишається чинною до прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про припинення існування умов, передбачених статтею 6 Угоди.

З наведених норм вбачається, що громадяни Російської Федерації мали право з 10.03.1997 року в`їжджати, перебувати і пересуватися територією України без віз з дотриманням правил перебування, що діють в Україні.

В період з 10.03.1997 року по 04.02.2015 громадяни РФ мали право перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина Російської Федерації.

З 04.02.2015 право перебування і пересування територією України громадян РФ регулюється діючим законодавством України, а саме Законом № 3773-VI.

Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону (ст.16 Закону № 3773-VI).

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (ч.3 ст.9 Закону № 3773-VI).

Згідно Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року № 150 (далі - Порядок № 150), іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України (пп.2 п.2).

Іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України (ст.17 Закону № 3773-VI).

Статтею 4 Закону № 3773-VI передбачені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Відповідно до ч.13 ст.4 Закону № 3773-VI (в редакції, що діяла станом на квітень 2012 року, а саме на момент в`їзду позивача на територію України) було передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-дванадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Відповідно до ч.14 ст.4 Закону № 3773-VI (в редакції, що діяла на момент винесення відповідачем оскаржуваного рішення) підставою для перебування іноземців на території України є прибуття іноземця в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Системний аналіз ч.14 ст.4 Закону № 3773-VI, а також ч.13 ст.4 Закону № 3773-VI (в редакції, що діяла станом на квітень 2012 року, а саме на момент в`їзду позивача ОСОБА_1 на територію України) свідчить про те, що іноземець вважається таким, що на законних підставах перебуває на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України, якщо:

він прибув в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, та отримав посвідку на тимчасове проживання,

він під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій статті 4 Закону № 3773-VI, уклав шлюб з громадянами України та отримав посвідку на тимчасове проживання.

На обов`язковість отримання іноземцями, зазначеними в ч.14 ст.4 Закону № 3773-VI, а також в ч.13 ст.4 Закону № 3773-VI (в редакції, що діяла станом на квітень 2012 року) вказують також і норми ч.3 ст.5 Закону № 3773-VI.

Частиною 14 ст.5 Закону № 3773-VI передбачено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус на території України, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видана така посвідка.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка на тимчасове проживання оформляється іноземцям та особам без громадянства (незалежно від віку), визначеним статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до п.1 Розділ V Перехідних положень Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.

Враховуючи наведене законодавство вбачається, що факт законного перебування на території України громадянина РФ підтверджує посвідка на тимчасове проживання або посвідка на постійне проживання.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

За приписами частини 1 статті 31 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, вимоги діючого законодавства України, судами встановлено, що позивач ОСОБА_1 фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Колегія суддів погоджується з місцевим судом, що доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону № 3773-VI позивачем не надано.

Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Що стосується доводів позивачів про те, що позивач має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а тому відповідач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення.

В цьому випадку за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством України не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і вказане законодавство України не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Слід зазначити, що факт народження ОСОБА_1 на території України дитини не спростовує встановлені відповідачем порушення в її діях, оскільки підставою прийняття спірного рішення слугував факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому трактуванні норм матеріального права, зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Такі ж правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 13.10.2021 в справі № 263/14519/20, яка є ідентичною нинішній.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позову з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Луньова Валентина Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2021 року у справі № 227/4116/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 08 лютого 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін Т. Г. Гаврищук