Справа № 200/3515/21
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року справа №200/3515/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів Гайдара А.В., Геращенка І.В., Компанієць І.Д., за участю секретаря судового засідання Харечко О.П., позивача ОСОБА_1 , представника позивача Поляцько О.Ю, представника відповідача Ковальової А.Г., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року в справі № 200/3515/21 (головуючий І інстанції Зеленов А.С.), складене у повному обсязі 11 серпня 2021 року у м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Територіального упраління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Краматорську про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську Романа Богданова від 26 лютого 2021 року №31-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську з 1 березня 2021 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську з 2 березня 2021 року;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 2 березня 2021 року по день постановлення судового рішення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що його звільнено незаконно, оскільки реального скорочення посади (яку він займав) не відбулось, іншої посади не запропоновано.

Вказав, що наказ про звільнення прийнято неналежною особою та незаконним формулюванням самого звільнення.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, наполягала на правомірності рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 5 лютого 2015 року Красноармійським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області, РНОКПП НОМЕР_2 /а.с.21 т.1/.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою з м. Макіївки до м. Святогірськ, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19 липня 2018 №, та перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Слов`янської міської ради/а.с.22 т.1/.

ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Наказом в. о. Директора Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську за №21 від 26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську, як переможця конкурсу, з 26 жовтня 2018 року /т. 1 а.с.25/.

Наказом Директора ДБР у м. Краматорську за №42-ос від 7 червня 2019 року «Про переведення» у зв`язку із змінами організаційної структури територіальних управлінь Державного бюро розслідувань та штатного розпису, позивача за власним бажанням переведено з посади начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську на посаду начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську та присвоєно п`ятий ранг державного службовця як такому, який має спеціальне звання підполковника поліції/т. 1 а.с.88-95/.

16 листопада 2020 року ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення від 13 листопада 2020 року №10-13-34/336. В попередженні зазначено, що у зв`язку зі скороченням посади державної служби 01 лютого 2020 року, внаслідок затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року №199дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську» позивача попереджено про наступне скорочення посади начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську та його буде звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з ч. 4 цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат /т. 1 а.с.26/.

20 січня 2021 року позивача ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення від 19 січня 2021 року №13-09-38/21. В попередженні зазначено, що у зв`язку зі скороченням посади державної служби 1 березня 2020 року, внаслідок затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року №199дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську» та наказу Державного бюро розслідувань від 30 жовтня 2020 року №303дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» ОСОБА_1 попереджено про наступне скорочення посади начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську та його буде звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з ч. 4 цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат /т. 1 а.с.27/.

Наказом Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську Богданова Р.І. №31-ос від 26 лютого 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську, 1 березня 2021 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби відповідно до п.п.2, 5 ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань», п.1 ч. 1, ч.4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», наказів №199дск та №303дск ДБР.

Підстави для видання наказу зазначено наказ Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року №199дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську» та попередження про наступне вивільнення від 19 січня 2021 року №13-09-38/21.

З зазначеним наказом позивач ознайомлений в день звільнення, 1 березня 2021 року.

Не погоджуючись із вказаним наказом та своїм звільненням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача є законним.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції з наступних підстав.

Державне бюро розслідувань відповідно до статті 1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Згідно з частиною першою статті 14 вказаного Закону до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

За приписами частини другої статті 14 цього ж Закону служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

В силу пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Приписами частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 листопада 2020 року позивача попереджено про зміни організаційно-штатної структури Держаного бюро розслідувань та скорочення посади, яку він обіймає, про що свідчить особистий підпис останнього на бланку ознайомлення з попередженням /т. 1 а.с.26/.

Предметом спору у справі, що розглядається, є звільнення із займаної посади відповідно до п.1 ч.1 та ч.4 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону України №889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом України від 19 вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону №889-VIII, зокрема, відповідно до положень статті 83 Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19 вересня 2019 року) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".

При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону №889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року по справ №640/11024/20.

Відтак, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону №889-VIII.

02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX Про внесення змін до Кодексу законів про працю України, яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України Про державну службу, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України Про державну службу норми частини 3 статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а тому доводи позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, суд вважає помилковими.

На момент прийняття позивача на службу до Державного бюро розслідувань Закон України від 12 листопада 2015 року №794-VIII Про Державне бюро розслідувань (далі - Закон №794-VIII) діяв в редакції Закону України №2475-VIII від 03.07.2018.

Згідно зі статтею 1 Закону №794-VIII за своїм правовим статусом Державне бюро розслідувань (далі ДБР) було центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

03 грудня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України №305-IX Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань яким внесені зміни до Закону №794-VIII та який набрав чинності 27 грудня 2019 року.

Змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган (стаття 1 Закону №794-VIII).

З 27 грудня 2019 року ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

На момент звільнення позивача Закон №794-VIII діяв в редакції Закону України №720-IX від 17 червня 2020 року.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону №794-VIII керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників. У разі відсутності Директора Державного бюро розслідувань його повноваження здійснює перший заступник Директора Державного бюро розслідувань, а в разі його відсутності - один із заступників Директора Державного бюро розслідувань згідно із розподілом обов`язків.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 12 Закону №794-VIII Директор ДБР: затверджує структуру та штатну чисельність […] територіальних органів Державного бюро розслідувань; визначає відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліки посад у […] територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

Згідно з частиною 2 статті 12 Закону №794-VIII повноваження, передбачені пунктами 4 і 5 частини першої цієї статті, щодо діяльності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Директор Державного бюро розслідувань здійснює за поданням директорів відповідних територіальних управлінь.

Наказом Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 199ДСК Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, відповідно до пунктів 4,8 частини першої та частини другої статті 12 Закону України Про Державне бюро розслідувань, пункту 1 частини першої Закону України Про державну службу, затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №2 ТУ ДБР у м. Краматорську та введено в дію з 1 грудня 2020 року /т. 1 а.с.182/.

Посади державної служби ТУ ДБР у м. Краматорську, в тому числі посаду, яку обіймав позивач - начальник Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), виведено із штатного розпису.

Водночас до штатного розпису ТУ ДБР у м. Краматорську введено нові посади (іншої категорії) - рядового та начальницького складу у новостворених відділах згідно нової структури територіального управління.

Відтак, посади державної служби у раніше діючих підрозділах, зокрема, у Першому слідчому відділі (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), а саме: 1 штатну посаду начальника відділу; 1 посаду заступника начальника відділу; 14 штатних посад слідчих та 1 штатну посаду головного спеціаліста - скорочено.

Після внесення змін до штатного розпису:

у Першому слідчому відділі (з дислокацією у м. Краматорську) передбачено:

1 посада начальника відділу - старший начальницький склад (підполковник ДБР);

1 посада заступника начальника - старший начальницький склад (підполковник ДБР)

7 посад старших слідчих - старший начальницький склад (майор

ДБР);

8 посад слідчих - начальницький склад (капітан ДБР).

У Другому слідчому відділі (з дислокацією у м. Сєвєродонецьку) передбачено:

1 посада начальника відділу - старший начальницький склад (підполковник ДБР);

1 посада заступника начальника - старший начальницький склад (підполковник ДБР);

4 посади старших слідчих - старший начальницький склад (майор

ДБР);

5 посад слідчих - начальницький склад (капітан ДБР).

У Третьому слідчому відділу (з дислокацією у м. Маріуполі) передбачено:

1 посада начальника відділу - старший начальницький склад (підполковник ДБР);

1 посада заступника начальника - старший начальницький склад (підполковник ДБР)

6 посад старших слідчих - старший начальницький склад (майор

ДБР);

6 посад слідчих - начальницький склад (капітан ДБР).

Таким чином, у результаті змін структури та штатного розпису в ТУ ДБР у м. Краматорську мало місце зменшення чисельності та штату державних службовців.

Виведення посади із штатного розпису державного органу нерозривно пов`язано із її скороченням, у зв`язку з чим, як наслідок відбувається або звільнення працівника, або його переведення на інші рівнозначні або ж нижчі посади.

Оскільки скорочення посади позивача відбувалося внаслідок зменшення чисельності державних службовців, при тому, що переведення працівників однієї категорії посад на іншу чинним законодавством не передбачено, як Законом України «Про Державне бюро розслідувань» так і Законом України «Про державну службу» (тобто із посади державної служби без проведення конкурсу на посаду рядового та начальницького складу, так і навпаки) особи, що займали такі посади, підлягали звільненню.

Водночас, прийняття кадрових рішень, відповідно до чинного законодавства про державну службу, віднесено законодавцем до виключної компетенції суб`єкта призначення (тобто приймається на розсуд суб`єкта призначення).

Відтак, у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок зміни штатного розпису.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо посилання на відсутність повноважень у директора ТУ ДБР у м. Краматорську Богданова Р.І. під час підписання наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановлено, що Директор територіального управління Державного бюро розслідувань, зокрема, призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону; вносить Директору Державного бюро розслідувань пропозиції щодо структури та штатної чисельності відповідного територіального управління.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 27 червня 2007 року №162/06/187-07 «Щодо штатного розпису» штатний розпис це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників.

Роботодавець має право самостійно визначати, змінювати чисельність працівників і штатний розпис. Дані обставини не потребують додаткового доведення і обґрунтування від державного органу щодо доцільності скорочення чисельності або штату.

Сам факт прийняття наказу Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 199 ДСК є належним та достатнім доказом скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач у ТУ ДБР у м. Краматорську.

Накази Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року №581 та від 20 жовтня 2020 року №199ДСК не є оскарженими.

Згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі Вілліс проти Сполученого Королівства від 11 червня 2002 року, заява № 36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі Ван Раалте проти Нідерландів від 21 лютого 1997 року, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі Пічкур проти України від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні.

Враховуючи, що підстави та процедура звільнення державних службовців визначені Законом, а можливість прийняття особи на роботу після її звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX від 19.09.2019) за рішенням суб`єкта призначення, відповідно до ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на момент звільнення), є його правом, а не обов`язком, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено наявність ситуації, за якої позивач зазнає менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, а відтак доводи позивача у цій частині є необґрунтованими та не свідчать про протиправність прийнятого наказу.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 271, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року в справі № 200/3515/21 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року в справі № 200/3515/21 залишити без змін.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 31 січня 2022 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 2 лютого 2022 року.

Судді А. В. Гайдар

І.В. Геращенко

І. Д. Компанієць