Справа № 200/18353/21
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року справа №200/18353/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Блохіна А.А., Сіваченка І.В., секретар судового засідання Харечко О.П., за участю представника позивача Янущак О.М., представника відповідача Пономарьова А.О., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року про відмову у забезпеченні позову (головуючий суддя І інстанції Куденков К.О.), складену у повному обсязі у м. Слов`янськ Донецької області 22 грудня 2021 року, за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» про забезпечення позову у справі № 200/18353/21-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» до Державної податкової служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» звернулося з позовом до Державної податкової служби України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у не проведенні перевірки наявності методологічної помилки за повідомленням від 06.12.2021 і не повідомленні платника податків про результати обробки помилки, що виникла під час роботи в інформаційно-телекомунікаційній системі «Електронний кабінет», у строки, встановлені пунктом 42-1.8 ст. 42-1 Податкового кодексу України;

- зобов`язати усунути методологічну помилку електронного кабінету, яка полягає у винесенні на підставі ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 09.06.2020 у справі № 805/6637/14 до податкового боргу податкових зобов`язань, які за своєю правовою суттю не є узгодженими та граничний строк оплати за якими не наступив, в порушення положень пункту 57.3 ст. 57 Податкового кодексу України;

- зобов`язати усунути методологічну помилку електронного кабінету, яка полягає у нарахуванні пені за несвоєчасну оплату податкових зобов`язань, які за своєю суттю не є узгодженими та граничний строк оплати за якими не наступив, в порушення положень п.п. 129.1.2 п. 129.1 ст. 129 Податкового кодексу України.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 19 січня 2022 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» подало до суду заяву про забезпечення позову, якою просить зупинити шляхом заборони Державній податковій службі України на період судового розгляду враховувати як податковий борг, відображену внаслідок методологічної помилки в електронному кабінеті платника податків заявника визначену ДПС України суму грошового зобов`язання і нарахованої на нього пені у загальному розмірі 2 434 000,98 грн, з яких: - 1 234 742,00 грн - «поновлено в поточному році викл/скасованих (в минул р) ШС за акт ріш.суд № по рішення суду про підтвердж.донар.сум №805/6637/14 від 09.06.2020»; - 1 199 258,98 грн - «Нараховано пені (ст129 ПКУ № з 13.05.2014 по 24.04.2014 на рішення суду про підтвердження донар.сум №805/6637/14 від 09.06.2020)».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 заяву відмовлено у задоволені заяви про забезпечення позову, з посиланням на те, що позивачем не надано об`єктивних доказів, які б свідчили про існування порушеного права, свободи чи інтересу, який підлягає судовому захисту, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року та задовольнити його заяву позивача в частині забезпечення позову шляхом зупинення дії спірного наказу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить та унеможливить виконання рішення суду та ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Так, у відповідності з частинами першою, другою, четвертою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Види забезпечення позову визначає стаття 151 КАС України, за змістом частини першої якої позов може бути забезпечено, зокрема, зупиненням дії індивідуального акта, забороною відповідачу вчиняти певні дії, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною другою цієї ж статті КАС України передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Вимоги щодо змісту і форми заяви про забезпечення позову встановлює стаття 152 КАС України, у відповідності до частини першої якої така заява, серед іншого, повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Отже, наведеними положеннями процесуального закону передбачено конкретні умови і підстави для застосування судом заходів забезпечення позову, при цьому, суд, вирішуючи це питання, повинен враховувати інтереси усіх учасників справи, а також оцінити можливі наслідки і їх вплив на права заінтересованих осіб.

Водночас, заходи забезпечення позову повинні бути нерозривно пов`язані з предметом позову і правами, про судовий захист яких іде мова, а заява, подана в порядку вказаних статей КАС України, повинна містити належні обґрунтування необхідності застосування таких процесуальних повноважень з поданням на їх підтвердження належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.

Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині другій статті 150 КАС України.

Як наслідок, уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", пункті 5 частини третьої статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Рябих проти Росії" (§§ 51, 52), "Горнсбі проти Греції" (§ 40).

Поряд із цим, стаття 152 КАС України встановлює невичерпний перелік реквізитів і змістовних вимог до такої заяви, в тому числі, спеціальні (предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову).

Тобто законодавець встановив обов`язок особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, навести обґрунтування необхідності застосування такого заходу й зазначити усі необхідні відомості для цього з поданням відповідних доказів, з яких би суд мав змогу достовірно встановити доцільність реалізації вказаного процесуального повноваження.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Суд апеляційної інстанції враховує і те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Своєю чергою, у рішенні ЄСПЛ від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з Рекомендацією N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Спірною (у рамках розгляду апеляційної скарги) є ухвала Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року про відмову у забезпеченні позову, яка вмотивована тим, що позивачем не надано об`єктивних доказів, які б свідчили про існування порушеного права, свободи чи інтересу, який підлягає судовому захисту, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, так само як і в чому полягає істотна складність та неможливість виконання рішення суду про визнання протиправними та скасування спірного рішення.

Як вбачається з позовної заяви позивача предметом даного позову є визнання протиправною бездіяльність щодо не проведення перевірки наявності методологічної помилки та зобов`язання її усунути (в частині винесення до податкового боргу податкових зобов`язань, які не є узгодженими та в частині нарахуванні пені за несвоєчасну оплату податкових зобов`язань, які не є узгодженими).

В заяві про забезпечення позову товариство просить зупинити шляхом заборони Державній податковій службі України на період судового розгляду враховувати як податковий борг, відображену внаслідок методологічної помилки в електронному кабінеті платника податків заявника визначену ДПС України суму грошового зобов`язання і нарахованої на нього пені у загальному розмірі 2 434 000,98 грн.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, позивач виявив (на його думку) безпідставне відображення в електронному кабінеті платника податків інформації про існування податкового боргу, повідомив про це контролюючий орган (методолога електронного кабінету).

Однак данні в електронному кабінету не змінились при цьому податковий орган не надав жодної відповіді про проведення перевірки щодо наявності/відсутності порушень в даних електронного кабінету.

Також до суду надані копії податкової вимоги Головного управління ДПС у Донецькій області від 03.12.2021 № 0-0529 на суму 2434000,98 грн з податку на прибутку і рішення Головного управління ДПС у Донецькій області № 50/07 від 03.12.2021 про опис майна позивача в податкову заставу.

Статтею 42-1.11 Податкового Кодексу України встановлено наступне: якщо технічний адміністратор або методолог не надсилає відповіді про результати перевірки повідомлення про технічну та/або методологічну помилку у встановлений цим Кодексом строк або заперечує наявність технічної та/або методологічної помилки у роботі електронного кабінету, то платник податків має право звернутися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних інтересів, про що повідомляє контролюючому органу, технічному адміністратору та методологу електронного кабінету через електронний кабінет. Протягом всього часу судового розгляду такого звернення платника податків забороняється визначати платнику податків грошове зобов`язання, застосовувати штрафні санкції та нараховувати пеню, ініціювати притягнення платника податків та/або його посадових осіб до адміністративної, кримінальної відповідальності за порушення податкового законодавства, що були зумовлені технічною та/або методологічною помилкою у роботі електронного кабінету.

Відтак, вищевказаною нормою встановлена імперативна заборона на застосування до суб`єкта господарювання будь-якої відповідальності, тощо, та щодо проведення перевірки даних вказаних в електронному кабінеті протягом судового розгляду.

Однак, навіть після повідомлення контролюючого органу про наявність судового оскарження бездіяльності відповідача (в рамках даної справи) ніяких дій відповідачем не проведено.

Таким чином, колегія с3уддів констатує, що відповідачем грубо порушені норми податкового законодавства (стаття 42-1.11 Податкового Кодексу України), зазначене є підставою для застосування вимог п.2 ч.2 ст.150 КАС України.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Водночас заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Враховуючи вищевикладене, за для недопущення прав позивача, суд апеляційної інстанції вважає змістовним вимога товариства про необхідність забезпечення позову заявленим способом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення заяви забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.150,151,152-154,312, 317, 325, 328, 329, 379 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» - задовольнити.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 200/18353/21-а - скасувати.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» про забезпечення позову у справі № 200/18353/21-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» до Державної податкової служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Зупинити шляхом заборони Державній податковій службі України на період судового розгляду справи № 200/18353/21-а враховувати як податковий борг визначену ДПС України суму грошового зобов`язання і нарахованої на нього пені у загальному розмірі 2 434 000,98 грн, з яких:

- 1 234 742,00 грн - «поновлено в поточному році викл/скасованих (в минул р) ШС за акт ріш.суд № по рішення суду про підтвердж.донар.сум №805/6637/14 від 09.06.2020»;

- 1 199 258,98 грн - «Нараховано пені (ст129 ПКУ № з 13.05.2014 по 24.04.2014 на рішення суду про підтвердження донар.сум №805/6637/14 від 09.06.2020).

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 07 лютого 2022 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 лютого 2022 року.

Судді А.В. Гайдар

А.А. Блохін

І.В. Сіваченко