Справа № 520/21867/21
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 р. № 520/21867/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тітова О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул.Канатна, 83, м. Одеса, 65000, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 14099344) в якому просить суд, з урахувань уточнень:

- скасувати рішення № 90 від 01.10.2021 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком № 1;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до загального та пільгового стажу періоди роботи ОСОБА_1 у Донецькому обласному протипухлинному центрі (наказ про перейменування на Комунальну клінічну лікувально-профілактичну установу «Донецький обласний протипухлинний центр» від 08.06.2007 № 100-к) з 01.10.1996 року по 09.02.2015 року та у «Республіканському онкологічному центрі імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки» з 10.02.2015 по 12.07.2018;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за списком № 1 з 27.09.2021 року;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплат позивачу пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідачами протиправно не зараховано до загального та пільгового стажу періоди роботи ОСОБА_1 у Донецькому обласному протипухлинному центрі (наказ про перейменування на Комунальну клінічну лікувально-профілактичну установу «Донецький обласний протипухлинний центр» від 08.06.2007 № 100-к) з 01.10.1996 року по 09.02.2015 року та у «Республіканському онкологічному центрі імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки» з 10.02.2015 по 12.07.2018, та не призначена пенсія ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком № 1, оскільки його стаж підтверджується наявністю належних записів у трудовій книжці.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження від 22.11.2021 року була надіслана відповідачам та ними отримана, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно ч.2 ст.263 КАС України - справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

На адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позов, в якому просив суд відмовити у його задоволенні.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, правом надання відзиву не скористався.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином, відповідач є належним чином повідомлений про наслідки неподання заперечень проти позову та необхідних документів або заяви про визнання позову до суду.

Суддя у період з 30.12.2021 по 12.01.2022 перебував у відпустці.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту НОМЕР_2 , є кандидатом медичних наук, що підтверджується дипломом НОМЕР_3 та має статус внутрішньо переміщеної особи згідно довідки від 26.10.2020 року №6343-, Управління соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради.

Позивач на теперішній час проживає у м.Харкові та працює в м. Харкові в Державній установі «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва НАМН України» на посаді лікаря променевої терапії.

Позивач 27.09.2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1.

За результатом розгляду заяви від 27.09.2021, з урахуванням принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунки пенсій, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №90 від 01.10.2021 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу, передбаченого п.п.1 п.2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до вказаного рішення загальний страховий стаж особи становить 30 років 01 місяць 27 днів, в тому числі пільговий стаж за Списком №1 - 1 рік 05 місяців 04 дні.

Також у рішенні зазначено, що до страхового стажу зараховано всі періоди роботи.

Проте, за результатом розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу не зараховано період роботи згідно довідок №476 від 06.08.2020, №568 від 04.09.2020, №569 від 04.09.2020 наданих «Республіканським онкологічним центром імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки».

Відповідач у спірному рішенні вказав, що надані довідки не підлягають розгляду, оскільки відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами або особами, передбаченими частиною другої цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Отже, позивачу не зараховано до пільгового стажу за списком № 1 наступні періоди роботи: у Донецькому обласному протипухлинному центрі (наказ про перейменування на Комунальну клінічну лікувально-профілактичну установу «Донецький обласний протипухлинний центр» від 08.06.2007 №100-к) з 01.10.1996 року по 09.02.2015 року та у «Республіканському онкологічному центрі імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки» з 10.02.2015 року по 12.07.2018 року.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За Преамбулою Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов`язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, пунктом 7 частини 1 статті 1 якого визначено, що Пенсійний фонд України - орган, уповноважений відповідно до цього Закону вести реєстр застрахованих осіб Державного реєстру та виконувати інші функції, передбачені законом.

Тобто, відповідачі у справі - орган владних повноважень, який виконує владні управлінські функції, надані йому чинним законодавством щодо призначення пенсії, підготовки документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій.

Згідно ст. 3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.46 Конституції України це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Тобто, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків і є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Пунктом 2 розділу XY Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що Пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди цим особам пенсії призначаються органами Пенсійного фонду за нормами цього закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України Про пенсійне забезпечення.

Статтею 100 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлений порядок призначення пільгових пенсій особам, які мали право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію цього Закону, згідно якої особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством; б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13 - 14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.

Згідно п. а, ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Частиною 1 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058 передбачено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731, встановлено, що при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи.

При цьому, до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Постановою Кабінетом Міністрів України №162 від 11.03.1994 року затверджено Список №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Зокрема, до розділу XIX Списку № 1 включено посади працівників установ охорони здоров`я, які постійно і безпосередньо працюють з радіоактивними речовинами з активністю на робочому місці більше 10 мілікюрі радію-226 або еквівалентної за радіотоксичністю кількості радіоактивних речовин, а також на гама-терапевтичних апаратах. Зазначена постанова втратила чинність 16.01.2003 рову.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 р. N 36 затверджено Список № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Зокрема, до розділу XIX Списку № 1 включено посади працівники закладів охорони здоров`я, які безпосередньо працюють з радіоактивними речовинами з активністю на робочому місці понад 10 мілікюрі радію-226 або еквівалентною за радіотоксичністю кількістю радіоактивних речовин, а також на гамма-терапевтичних апаратах. Зазначена постанова втратила чинність 03.08.2016 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24,06.2016 № 461, яка набрала чинності з 03.08.2016, затверджено Список № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Зокрема, до розділу XXX Списку №1 включено посади лікарі-рентгенологи, а також лікарі, зайняті у відділеннях інтервенційної радіології (рентгенохірургічний блок).

Згідно з частиною третьою статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Стаття 62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлює, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.20 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 Про затвердження порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній у тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.

З аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що використання норм постанови № 637 шляхом надання уточнюючих довідок про підтвердження спеціального стажу має місце лише у разі відсутності в трудовій книжці/або відповідних записах до неї відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників.

Так, Верховний Суд у постанові від 31.10.2019 у справі № 688/4170/16-а зазначив, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки, як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове забезпечення.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 20.02.2018 (справа №234/13910/17), від 07.03.2018 (справа № 233/2084/17), від 17.04.2019 (справа №156/173/17), від 27.02.2019 (справа№423/3544/16-а), від 23.04 2019 (справа №233/247/16-а), від 25.04.2019 (справа №159/4178/16-а), від 17.10.2019 (справа №750/2524/17), від 05.12.2019 (справа №423/1322/17), від 05,12.2019 (справа №235/805/17), від 16.04.2020 (справа №159/4315/16-а) та від 26.04.2021 (справа №348/2180/16-а).

Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_4 та довідки № 568 від 04.09.2020 позивач працював у Донецькому обласному протипухлинному центрі (наказ про перейменування на Комунальну клінічну лікувально-профілактичну установу «Донецький обласний протипухлинний центр» від 08.06.2007 № 100-к) з 01.10.1996 року по 09.02.2015 року на посаді лікаря радіолога гамма-терапевтичних установок радіологічного відділення та лікарем-радіологом радіологічного відділення, а також «Республіканському онкологічному центрі імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки» з 10.02.2015 по 12.07.2018 на посаді лікаря-радіолога радіологічного відділення.

Відповідно до наказів про проведення атестації робочих місць Донецького обласного протипухлинного центру №53 від 15.03.1995 року, №43/2 від 14.03.2000, №21 від 19.03.2004 та Комунальної клінічної лікувально-профілактичної установи «Донецький обласний протипухлинний центр» №60 від 17.03.2009, №66 від 17.03.2014 з Переліками атестованих робочих місць атестовано робоче місце позивача та підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1.

Крім того, Верховним Судом України, який Постановою №520/15025/16-а від 19 лютого 2020 року, зазначив, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, якщо з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до пункту б статті 13 Закону № 1788- XII. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 383 результати атестації (як уперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, упродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінились докорінні умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Відповідно до Порядку №383, орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Слід зазначити, що відповідач у спірному рішенні вказав, що до страхового стажу зараховано всі періоди роботи. Жодних зауважень щодо правомірності записів у трудовій книжні відповідачем не зазначено.

Водночас, Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, викладену, зокрема, у постанові від 28 лютого 2018 року №428/7863/17, про те, що певні недоліки в заповненні трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Проте, відповідачем відмовлено у зарахуванні пільгового та страхового стажу згідно довідок №476 від 06.08.2020, №568 від 04.09.2020, №569 від 04.09.2020, які надані заявником на підтвердження саме пільгового стажу з 01.10.1996 року по 09.02.2015 року та з 10.02.2015 по 12.07.2018, тобто відповідач не зарахував майже 22 роки періоду страхового стажу роботи.

Суд зазначає, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

З урахуванням викладеного, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу, виданого підприємством, що знаходиться на території проведення антитерористичної операції, як доказу, оскільки його не прийняття призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення

Таким чином, суд вважає, що пенсійний орган має враховувати надані позивачем довідки для додержання прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 24.04.2020 по справі № 701/1196/16-а, від 08.04.2020 по справі №242/1568/17, від 08.12.2021 року у справі №560/3907/18.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Крім того, згідно ст. 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення", органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (ч. 3 ст. 44 Закону України "Про пенсійне забезпечення").

Виходячи із системного аналізу вищевказаних правових норм, суд дійшов до висновку, що у випадку наявності сумнівів з приводу наданих позивачем довідок, відповідач не був позбавлений встановленого законом права вчинити відповідні дії щодо проведення їх перевірки.

При цьому суд зауважує, що неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку довідок особи не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 05.02.2021 року у справі №520/7882/2020.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог про скасування рішення № 90 від 01.10.2021 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком № 1.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати до загального та пільгового стажу періоди роботи ОСОБА_1 у Донецькому обласному протипухлинному центрі (наказ про перейменування на Комунальну клінічну лікувально-профілактичну установу «Донецький обласний протипухлинний центр» від 08.06.2007 № 100-к) з 01.10.1996 року по 09.02.2015 року, суд зазначає, що відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить записи про його роботу у спірний період, що дає позивачу право на зарахування цього періоду до пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових.

Крім того, позивачем надані довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, № 568 від 04.09.2020, № 569 від 04.09.2020 надані «Республіканським онкологічним центром імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки», якими підтверджено стаж роботи, зазначений у трудовій книжці позивача, а також історичні довідки про перейменування, довідки про заробітну плату та інше.

Оскільки пільговий стаж позивача підтверджений належно оформленим записом у трудовій книжці, суд вважає неправомірною відмову відповідача у зарахуванні спірних періодів роботи позивача до пільгового стажу.

Щодо вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до загального та пільгового стажу періоди роботи ОСОБА_1 у «Республіканському онкологічному центрі імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки» з 10.02.2015 по 12.07.2018 року, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" - страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як вбачається з наданих позивачем довідок №861 від 29.07.2020 року, №862 від 29.07.2020 року - з 01.05.2015 року по 30.06.2018 рік страхові внески саме до Пенсійного фонду України не проводились.

Таким чином, зарахування до стажу період роботи з 01.05.2015 року по 12.07.2018 року ОСОБА_1 у «Республіканському онкологічному центрі імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки» суд не вбачає підстав, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Водночас, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем повинно бути зараховано до загального та пільгового спражу позивача період роботи у «Республіканському онкологічному центрі імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки» з 10.02.2015 року по 30.04.2015 рік, а тому в цій частині позовні вимоги слід задовольнити.

Щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за списком № 1 з 27.09.2021 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем звернувся з заявою про призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області саме 27.09.2021 року.

Згідно п. 4.8 Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 «Заява, відомості з відповідних інформаційних систем ... обробляються в складі електронної пенсійної справи... Документи, що надійшли у паперовій формі, обробляються, реєструються та зберігаються в органі що призначив пенсію..», в даному випадку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області.

Після реєстрації звернення в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області обробка заяви позивача від 27.09.2021 року пройшла за принципом екстериторіальності, та була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.

Відповідно до абз. 12 п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Абзацом 3 пункту 4.3 Порядку № 22-1 встановлено, що рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Отже, з огляду на приписи зазначених норм за принципом екстериторіальності органом, що призначає пенсію позивачу саме Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Згідно п.10.4 вказаного порядку - після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Судом встановлено, що органом за місцем реєстрації позивача, що призначає пенсію та виплачує її є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, тому нарахування та виплату пенсію позивачу буде здійснювати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, проте призначення пенсії та часткове зарахування спірних періодів до пільгового стажу позивача здійснюватиме саме Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, враховуючи викладене вище, неодноразове звернення позивача щодо призначення пенсії, суд приходить до висновку, керуючись ч.2 ст.9 КАС України - вийти за межі позовних вимог, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до загального та пільгового стажу періоди роботи ОСОБА_1 у Донецькому обласному протипухлинному центрі (наказ про перейменування на Комунальну клінічну лікувально-профілактичну установу «Донецький обласний протипухлинний центр» від 08.06.2007 № 100-к) з 01.10.1996 року по 09.02.2015 року та у «Республіканському онкологічному центрі імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки» з 10.02.2015 по 30.04.2015 року та призначити пенсію ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком №1 з 27.09.2021 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за списком № 1 з 27.09.2021 року.

Згідно з статтею 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

За приписами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Основного Закону).

Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої в Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена. Крім того, у Рішенні в від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 247, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати рішення №90 від 01.10.2021 року Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком № 1.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до загального та пільгового стажу періоди роботи ОСОБА_1 у Донецькому обласному протипухлинному центрі (наказ про перейменування на Комунальну клінічну лікувально-профілактичну установу «Донецький обласний протипухлинний центр» від 08.06.2007 № 100-к) з 01.10.1996 року по 09.02.2015 року та у «Республіканському онкологічному центрі імені професора Г.В. Бондаря Міністерства охорони здоров`я Донецької народної республіки» з 10.02.2015 по 30.04.2015 року та призначити пенсію ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком №1 з 27.09.2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) пенсію призначену на пільгових умовах за списком № 1 з 27.09.2021 року.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплат у межах стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, 61022, м. Харків, майдан Свободи, Держпром, 3-й під`їзд, 2-й поверх) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул.Канатна,83, м.Одеса, 65000, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Тітов