Справа № 623/3514/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 лютого 2022 р.Справа № 623/3514/21

Суддя Другого апеляційного адміністративного суду Перцова Т.С., розглянувши можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 року по справі № 623/3514/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністра Економіки України

про стягнення збитку,

ВСТАНОВИВ

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 року повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до Міністра Економіки України про стягнення збитку.

На зазначену ухвалу суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2021 зазначену апеляційну скаргу залишено без руху.

Надано апелянту строк для усунення недоліків поданої апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Роз`яснено заявнику апеляційної скарги, що недоліки апеляційної скарги можуть бути усунені шляхом направлення до Другого апеляційного адміністративного суду уточненої апеляційної скарги, викладеної державною (українською) мовою разом з копіями апеляційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

28.01.2022 до Другого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшлов лист, в якому апелянт, зазначає, що порядок звернення до суду визначається процесуальним законодавством, зокрема, ст. 296 Кодексу адміністративного судочинства, яка не містить заборони на звернення до суду російською мовою, оскільки, на думку позивача дозволено усе, що не заборонено Законом, у тому числі і звернення російською мовою. Крім того, позивач вказує, що положення ч. 3 ст. 10, ст. 21, ч. 2 ст. 24, ч. 1 ст. 64 Конституції України та ч. 2 ст. 8 КАС підтверджують правомірність його звернення до суду російською мовою.

Крім того, на переконання апелянта, відповідачем по вказаній апеляційній скарзі є суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення, участь якого в апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення не передбачена положеннями КАС України, а тому відсутня необхідність направлення йому копії апеляційної скарги. Так само, на думку ОСОБА_1 , не відповідає положенням п. 2 ч. 5 ст. 296 КАС України вимога Другого апеляційного адміністративного суду, щодо надання позивачем копій апеляційної скарги відповідно до кількості учасників справи, оскільки, провадження за даною позовною заявою не відкрито, внаслідок чого, інші учасники справи відсутні.

Також, скаржник зазначає, що ч. 1 ст. 15 КАС України, Закон України "Про судоустрій та статус суддів" та рішення Конституційного Суду від 14.12.1999 регламентують використання української мови лише органами державної влади при виконанні покладених на них обов`язків та не мають відношення до громадян.

Враховуючи викладене, позивач, посилаючись на положення ч. 1 ст. 19, ч.ч. 1, 2 ст. 60 Конституції України, зазначає, що вимоги ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2021 не підлягають виконанню.

З приводу наведеного ОСОБА_1 у листі від 21.01.2022 слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

За приписами ст.15 КАС України, судочинство і діловодство в адміністративних судах проводиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

У рішенні "Менцен проти Латвії" (заява № 71074/01) Європейський суд з прав людини зазначив: "… що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (a), (e), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Суд також зазначає, що більшість Високих Договірних Сторін вирішили надати одній або декільком мовам статус офіційної або державної мови та закріпити їх як такі у своїх відповідних конституціях. Таким чином, Суд визнає, що державна мова для цих держав є однією з фундаментальних конституційних цінностей, подібних до території, державного устрою та національного прапору. Мова жодним чином не є абстрактним поняттям. Вона нерозривно пов`язана з тим, як її фактично використовують носії. Отже, зробивши мову своєю офіційною, держава принципово зобов`язується гарантувати своїм громадянам право використовувати цю мову як для передачі, так і для отримання інформації без перешкод не лише в особистому житті, але й у спілкуванні з органами влади. На думку Суду, насамперед, з цієї точки зору слід враховувати заходи, спрямовані на захист певної мови. Іншими словами, уявлення про державну мову - це наявність певних суб`єктивних прав для носіїв цієї мови".

У постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/393/19, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що українська мова як засіб спілкування й інтелектуального вираження відображає самобутність багатомільйонного українського народу і є основою його духовності й історичної пам`яті. Повноцінне функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території держави є гарантією збереження ідентичності української нації та єдності України. У такому сенсі державна мова є складовою конституційного ладу та конституційною цінністю.

Державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом (стаття 10 Конституції України).

Згідно з ч.4 ст.15 КАС України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, в силу наведеної норми процесуального права використання рідної мови або мови якою вільно володіють гарантується учасниками судового процесу в ході розгляду справи лише щодо тих дій, що викладені в зазначеній статті, а саме: робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Верховного суду від 31 липня 2019 року по справі № №520/4508/19.

На необхідності викладення процесуальних документів державною мовою наголошував також Верховний Суд в ухвалах від 19 березня 2020 року у справі №629/5741/19, від 02 березня 2020 року у справі №623/4072/19, від 10 лютого 2020 року у справі №623/4072/19, від 28 квітня 2020 року у справі №623/615/20-ц, від 11 вересня 2018 року у справі №2040/6082/18, від 26 липня 2018 року у справі №766/5444/17, в ухвалі від 03 липня 2018 року у справі №805/4071/17 та в ухвалі від 02 липня 2018 року у справі №815/2740/14.

Доводи апелянта з приводу недопустимості обмеження його прав за мовними ознаками, є необґрунтованими, оскільки виконання вимог закону щодо усунення позивачем недоліків апеляційної скарги не може вважатися дискримінацією останнього.

Відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства»).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, п. п. 48, 49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року).

Правила щодо належного оформлення процесуальних документів є обов`язковими для усіх учасників судового процесу, що спростовує відповідні доводи клопотання, тому посилання заявника на дискримінаційне ставлення до нього, тобто у спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування, є неприйнятним.

Слід зауважити, що передбачена законодавством України вимога щодо подання процесуальних документів державною мовою не є звуженням прав позивача чи дискримінацією останнього за мовною ознакою, оскільки крім послуг перекладача, на законодавчому рівні закріплені серед іншого державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» безоплатна правова допомога - правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел. Правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення. Правові послуги - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів особи в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення; надання особі допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України (стаття 8 Закону України «Про безоплатну правову допомогу»).

Натомість, ОСОБА_1 вже неодноразово отримував судові рішення у цій справі, які були складені українською мовою і, з огляду на відповідні заперечення та клопотання, розумів зміст таких рішень, аналізував їх та відповідно реагував на такі рішення.

Незгода ОСОБА_1 застосовувати українську мову при зверненні до суду апеляційної інстанції, не свідчить про звуження його прав, оскільки, апелянт не позбавлений права звернутися до перекладача або за наданням безоплатної правової допомоги з метою приведення апеляційної скарги у відповідність до вимог закону.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З приводу доводів позивача про невідповідність положенням п. 2 ч. 5 ст. 296 КАС України вимоги Другого апеляційного адміністративного суду, щодо надання позивачем копій апеляційної скарги відповідно до кількості учасників справи, оскільки, провадження за даною позовною заявою не відкрито, внаслідок чого, інші учасники справи відсутні, суд зазначає наступне.

Стаття 296 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює форму та зміст апеляційної скарги.

Так, відповідно до п. 3 ч. 5 вказаної статті, до апеляційної скарги додаються копії апеляційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

Частиною першою ст. 301 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, вимоги ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2021 щодо надання до суду копій уточненої апеляційної скарги разом з копіями такої скарги відповідно до кількості учасників справи, покликані на виконання вимог Кодексу адміністративного судочинства, як позивачем при зверненні з апеляційною скаргою, так і судом у разі відкриття апеляційного провадження по даній справі.

Твердження позивача про відсутність необхідності направлення суду першої інстанції копії апеляційної скарги, є взагалі недоречним, оскільки ухвала Другого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2021 не містить вимог про надання копії апеляційної скарги для направлення суду першої інстанції.

Інші доводи листа від 27.01.2022 є несуттєвими для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження та зводяться до власного тлумачення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що позивачем не усунуто недоліки апеляційної скарги, слід залишити апеляційну скаргу без руху та надати новий строк для повного усунення недоліків апеляційної скарги - 10 днів з дня отримання копії даної ухвали.

У відповідності до ч. 2 ст. 298 Кодексу адміністративного судочинства України, до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу, згідно з якими апеляційна скарга залишається без руху з наданням строку для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії даної ухвали.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 169, 296, 298, 299, ч. 2 ст. 321, ч. 2 ст. 325, ст. ст. 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

У Х В А Л И В

Повторно направити ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2021 про залишення без руху апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 року по справі № 623/3514/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністра економіки України про стягнення збитку.

Надати ОСОБА_1 строк для усунення недоліків поданої апеляційної скарги - протягом десяти днів з моменту отримання копії даної ухвали.

Роз`яснити заявнику апеляційної скарги, що недоліки апеляційної скарги можуть бути усунені шляхом направлення до Другого апеляційного адміністративного суду уточненої апеляційної скарги, викладеної державною (українською) мовою разом з копіями апеляційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

Роз`яснити апелянту, що у разі неусунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України скарга буде повернута скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Т.С. Перцова