Справа № 520/26734/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

27.01.2022 р. справа №520/26734/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

ОСОБА_1
до Харківської міської ради, Харківського міського голови Терехова Ігоря Олександровича
проскасування розпорядження, визнання бездіяльності протиправною, -

встановив:

Матеріали неналежно оформленого позову були одержані судом - 14.12.2021р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято після виправлення недоліків в оформленні позову - 22.12.2021р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з - 22.01.2022р.

Позивач, ОСОБА_1 , у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання незаконним та скасування розпорядження секретаря Харківської міської ради - Терехова Ігоря Олександровича від 10.11.2021р. №215; 2) визнання протиправної бездіяльності з приводу ненадання переліку вакантних посад Харківської міської ради у зв"язку із ліквідацією Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради; 3) зобов`язання запропонувати усі наявні вакантні посади Харківської міської ради у зв`язку із ліквідацією Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що повноваження голови комісії з реорганізації Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради виконує неповноважна особа, Харківський міський голова протиправно не складав попередження про майбутнє вивільнення та не пропонував усіх наявних вакансій в Харківській міській раді, виконавчих органах Харківської міської ради, підприємствах та установах Харківської міської ради і тим порушив право громадянина на працю.

Відповідач, Харківська міська рада (далі за текстом Рада) та Харківський міський голова Терехов Ігор Олександрович із поданим позовом не погодились.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначили, що рішення про реорганізацію виконавчих органів Харківської міської ради прийнято за наявності визначеної законом підстави, у спосіб та за процедурою, установленими законом. Наголошували, що рішенням Харківської міської ради повноваження з вчинення дій з реорганізації виконавчих органів Харківської міської ради у межах закону були делеговані окремим посадовим особам місцевого самоврядування. Стверджували, що Харківський міський голова не має обов`язку особисто попереджати працівників реорганізованих виконавчих органів Харківської міської ради про майбутнє звільнення та особисто інформувати про існуючі вакансії. Наполягали, що право заявника на працю у спірних правовідносинах не порушувалось, станом на момент звернення до суду подія звільнення не мала місця.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Департамент територіального контролю Харківської міської ради був створений на підставі рішення Харківської міської ради від 20.11.2015р. № 7/15 у якості правонаступника Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради.

Департамент територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради був створений на підставі рішення Харківської міської ради від 09.12.2020р. №7/20 у редакції рішення 4 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 21.04.2021р. №98/21 у якості юридичної особи публічного права.

З 26.04.2021р. заявник проходив публічну службу на посаді заступника начальника Управління начальника відділу підготовки рішень з містобудівних питань Управління земельних відносин Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради.

Пунктом 1.2 рішення Харківської міської ради від 12.10.2021р. №199/21 передбачено утворення Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради, Інспекції з благоустрою Департаменту інспекційної роботи Харківської міської ради.

Пунктом 1.3.2 рішення Харківської міської ради від 12.10.2021р. №199/21 передбачено припинення діяльності Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради у зв`язку із реорганізацією шляхом приєднання до Департаменту земельних відносин Харківської міської ради.

Таким чином, юридичним правонаступником Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради органом місцевого самоврядування було визначено Департамент земельних відносин Харківської міської ради.

Пунктом 1.4 рішення Харківської міської ради від 12.10.2021р. №199/21 делеговано одночасно секретарю Харківської міської ради, який здійснює повноваження Харківського міського голови та виконавчим органам Харківської міської ради вжиття повноважень, пов`язаних із реорганізацією.

На виконання рішення Харківської міської ради від 12.10.2021р. №199/21 секретарем Харківської міської ради як Харківським міським головою було видано розпорядження від 10.11.2021р. №215 про затвердження складу комісії з реорганізації Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради, яким головою комісії з реорганізації призначено - Кузьміна Сергія Сергійовича, заступника Харківського міського голови з питань цифрової трансформації.

Головою комісії з реорганізації Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради відносно заявника було складено попередження про наступне вивільнення і запропонована вакансія головного спеціаліста відділу підготовки рішень Департаменту земельних відносин Харківської міської ради (тобто у межах штатних посад органу - юридичного правонаступника).

Заявник отримав означене попередження - 01.12.2021р.

На виконання вимог суду відповідачами подані документи, яким засвідчені ті обставини, що штатний розпис Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради складав - 262 посади; штатний розпис Департаменту земельних відносин Харківської міської ради складає - 110 посад; штатний розпис Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради складає - 132 посади.

Отже, має місце випадок скорочення показника чисельності працівників у результаті реорганізації.

Стверджуючи про невідповідність закону владних управлінських волевиявлень Харківської міської ради, секретаря Харківської міської ради під час виконання повноважень Харківського міського голови та Харківського міського голови під час реорганізації Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради та порушення унаслідок цього власного права на працю, заявник 14.12.2021р. ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Суд відзначає, що відносини з приводу проходження громадянами України публічної служби в органах та на посадах місцевого самоврядування унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах місцевого самоврядування.

Так, у силу спеціального застереження п.2 Розділу VII Закону України від 07.06.2001р. №2493-III "Про службу в органах місцевого самоврядування" дія Закону України "Про державну службу" поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

За визначенням ст. 1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Статтею 4 названого закону проголошено, що служба в органах місцевого самоврядування здійснюється на таких основних принципах: служіння територіальній громаді; поєднання місцевих і державних інтересів; верховенства права, демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; гласності; пріоритету прав та свобод людини і громадянина; рівних можливостей доступу громадян до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; підконтрольності, підзвітності, персональної відповідальності за порушення дисципліни і неналежне виконання службових обов`язків; дотримання прав місцевого самоврядування; правової і соціальної захищеності посадових осіб місцевого самоврядування; захисту інтересів відповідної територіальної громади; фінансового та матеріально-технічного забезпечення служби за рахунок коштів місцевого бюджету; самостійності кадрової політики в територіальній громаді.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є: додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; додержання прав та свобод людини і громадянина; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а також іншої інформації, яка згідно із законом не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи, підвищення професійної кваліфікації; сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі; шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування; недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави.

У розумінні ст.140 Конституції України, ст.ст.1, 5, 10, 11, 12, 50, 51, 54, 541 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені органів місцевого самоврядування як учасники суспільних відносин можуть діяти: 1) сільська, селищна, міська рада; 2) сільський, селищний, міський голова; 3) виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради; 4) секретар сільської, селищної, міської ради; 5) відділи, управління та інші виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; 6) староста.

За правилами ст.10 Закону України від 07.06.2001р. №2493-III "Про службу в органах місцевого самоврядування" прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється: на посаду сільського, селищного, міського голови в порядку, встановленому Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні"; на посаду голови та заступників голови районної, районної у місті, обласної ради, заступника міського голови - секретаря Київської міської ради, секретаря сільської, селищної, міської ради, голови постійної комісії з питань бюджету обласної, Київської та Севастопольської міських рад шляхом обрання відповідною радою; на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, старости шляхом затвердження відповідною радою; на посади керівника секретаріату (керуючого справами) районної, обласної ради, керуючого справами виконавчого апарату обласних і районних рад, керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Проведення конкурсу, випробування та стажування при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється в порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст.54 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади.

Звідси слідує, що усі інші працівники органів місцевого самоврядування, окрім чітко поіменованих у положеннях ст.10 Закону України від 07.06.2001р. №2493-III "Про службу в органах місцевого самоврядування", приймаються на службу шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою.

Згідно з п.5 ч.1 ст.26 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.26 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання утворення за поданням сільського, селищного, міського голови інших виконавчих органів ради.

Як то визначено ч.3 ст.52 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою (у тому числі з метою забезпечення надання адміністративних послуг у строк, визначений законом) в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

Звідси слідує, що питання подальшого комплексу організаційно-правових процедур, пов`язаних із створенням, реорганізацією або припиненням виконавчих органів ради не віднесено законодавцем до виключної прерогативи сільської, селищної, міської ради.

Згідно з п.6 ч.4 ст.42 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільський, селищний, міський голова вносить на розгляд ради пропозиції щодо структури виконавчих органів ради, апарату ради та її виконавчого комітету, їх штатів, встановлених відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.10 ч.4 ст.42 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім випадків, передбачених частиною другою статті 21 Закону України "Про культуру".

Отже, закон не обтяжує сільського, селищного, міського голову обов`язком особисто проводити роботу, пов`язану із створенням, реорганізацією або припиненням виконавчих органів ради і не містить заборон з приводу делегування частини цих повноважень як роботодавця іншим посадовим особам місцевого самоврядування.

Вирішуючи спір, суд відмічає, що ані приписами Закону України від 07.06.2001р. №2493-III "Про службу в органах місцевого самоврядування", ані приписами Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" не визначена процедура попередження публічного службовця про майбутнє звільнення із займаної посади у зв`язку із ліквідацією виконавчого органу сільської, селищної, міської ради субєкта владних повноважень чи у зв`язку із організаційно-штатними змінами у структурі ради або виконавчого органу сільської, селищної, міської ради субєкта владних повноважень (зміною обсягу предметної юрисдикції, зміною обсягу територіальної юрисдикції, скороченням кількості штатних посад тощо).

Разом із тим, ця процедура визначена одночасно низкою норм суміжного законодавства, а саме: приписами ст.87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", ст.492 Кодексу законів про працю України.

Так, ч.1 ст.87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" у редакції Закону України від 19.09.2019р. №117-IX було визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п.1 ч.1 ст.87); ліквідація державного органу (п.11 ч.1 ст.87).

Відповідно до ч.3 ст.87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" у редакції Закону України від 14.01.2020р. №440-IX суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Втім, відповідно до ч.3 ст.87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" у редакції Закону України від 23.02.2021р. №1285-IX суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1 1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Звідси слідує, що відмінність ч.3 ст.87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" у редакції Закону України від 14.01.2020р. №440-IX та ч.3 ст.87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" у редакції Закону України від 23.02.2021р. №1285-IX полягає у трансформації права (адміністративного розсуду, дискреції) суб`єкта призначення/керівника державної служби на організацію забезпечення подальшого майбутнього працевлаштування державного службовця в обов`язок забезпечити реальне працевлаштування на рівнозначній посаді державної служби або на нижчій посаді державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Окрім того, правовідносини з приводу вивільнення працівників у випадках змін в організації виробництва і праці регламентовані також і приписами ст.492 Кодексу законів про працю України, де указано, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства. Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1 і 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 Про практику розгляду судами трудових спорів містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ч.1 ст.40, ч.ч. 1 і 3 ст.49-2 КЗпП України слід дійти висновку про те, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Продовжуючи вирішення спору, суд зазначає, що з огляду на відсутність чіткої визначеної законом процедури, слід вважати, що під згаданим у ч.1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України та ч.3 ст.87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" персональним попередженням необхідно розуміти або особисте вручення письмового документа про майбутнє звільнення особі - найманому працівнику під підпис, або направлення письмового документа про майбутнє звільнення на офіційну адресу реєстрації місця проживання особи - найманого працівника з повідомленням про вручення поштового відправлення, рівно як і надання особі можливості особистого ознайомлення з текстом документа, котрий спричиняє майбутнє вивільнення.

До такого судження суд доходить, так як вважає, що призначенням цієї процедури є створення стану належної правової визначеності громадянина найманого працівника з приводу подальшого проходження служби.

Розбіжності між положеннями ч.1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України та положеннями ч.3 ст.87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" в частині строку повідомлення про майбутнє вивільнення суд з огляду на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), ввжає за необхідне тлумачити у даному конкретному випадку на користь публічного службовця як обтяження роботодавця обов`язком попередити працівника про майбутнє вивільнення персонально не пізніше ніж за два місяці.

Водночас суд зауважує, що закон не зобов`язує суб`єкта призначення/керівника державної служби/роботодавця проводити ознайомлення публічного службовця із текстами розпорядчих документів про організаційно-штатні зміни структури місця роботи або з мотивами вчинення відповідних управлінських волевиявлень, адже найманий працівник об`єктивно не може мати інтересу на збереження у недоторканності робочого місця, організаційної структури місця роботи чи місця роботи як такого.

Єдиною чітко сформульованою законом умовою правомірності процедури звільнення є письмове попередження публічного працівника про майбутнє вивільнення.

Також суд не знаходить підстав для висновку про те, що суб`єкт призначення/керівник державної служби/роботодавець обтяжений обовязком особисто та щоденно письмово сповіщати публічного службовця про новоутворені вакансії.

Суд зауважує, що компетенцією на запровадження та зміну організаційної структури суб`єкта владних повноважень/органу публічної адміністрації (тобто місця роботи публічного службовця), зміну чисельності штатних посад органу чи підрозділу, реорганізацію чи ліквідацію органу, скорочення посади за штатом, зміну умов праці на робочому місці наділені виключно органи державної влади вищого рівня чи органи місцевого самоврядування (тобто засновники), котрі у межах управлінських повноважень (характер яких поза розумним сумнівом є дискреційним) повинні визначати предмет відання, територіальну юрисдикцію, організаційну структуру, штатну чисельність, обсяг службових функцій, правила підпорядкування та алгоритм зносин працівників органів публічної адміністрації тощо.

Громадянин у розумінні ч. 1 ст. 2 КАС України не має суб`єктивного публічного права або публічного інтересу на збереження у недоторканності: організаційної структури суб`єкта владних повноважень, показника чисельності штатних посад органу чи підрозділу, органу як такого, конкретної посади за штатом, умов праці на робочому місці.

Питання юридичної долі як місця роботи публічного службовця, так і робочого місця публічного службовця охоплюються свободою (управлінським розсудом) компетентного суб`єкта права, котрий обмежений виключно неприпустимістю проявів свавілля.

Тому суд вважає, що свобода (управлінський розсуд) власника, роботодавця, суб`єкта призначення, органу управління на проведення змін у штаті владного суб`єкта (підрозділу владного суб`єкта), а також у змісті та обсязі обов`язків працівників (службовців) за посадами у штаті не є абсолютною, позаяк обмежена захистом права особи від незаконного звільнення.

Таким чином, право особи на працю у сфері публічної служби підлягає захисту не у спосіб довічного збереження чи недоторканності раніше створеної посади (роботи), а у спосіб перевірки справжності та дійсності проведених організаційно-штатних змін та перевірки належності виконання обов`язку з подальшого працевлаштування службовця.

Така перевірка має здійснюватися судом у межах справи про визнання протиправним звільнення зі служби та поновлення на посаді/роботі.

Суд також повторно зазначає, що відповідно до ч.3 ст.52 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою (у тому числі з метою забезпечення надання адміністративних послуг у строк, визначений законом) в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

В обсязі добутих у даному спорі і приєднаних до матеріалів справи доказів суд не знаходить порушень закону або проявів свавілля у рішеннях Харківської міської ради з приводу реорганізації Департаменту територіального контролю і земельних відносин Харківської міської ради та делегування окремих повноважень на організацію і виконання процедури реорганізації секретарю Харківської міської ради як Харківському міському голові.

Делегування Харківською міською радою повноважень на виконання процедури реорганізації секретаря Харківської міської ради як Харківського міського голову не суперечить ч.3 ст.105 Цивільного кодексу України та не спричиняє порушення жодних прав заявника як найманого працівника посадової особи місцевого самоврядування.

До того ж, суд бере до уваги, що оскільки відповідно до п.10 ч.4 ст.42 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, то за відсутності заперечень органу місцевого самоврядування (а у даному конкретному випадку навпаки - за згоди у формі делегування права на вчинення конкретних дій) сільський, селищний, міський голова повноважний прийняти рішення про призначення голови ліквідаційної комісії означених суб`єктів права, адже обсяг управлінських та організаційно-розпорядчих повноважень керівника ліквідаційної комісії не перевищує обсягу управлінських та організаційно-розпорядчих повноважень керівника виконавчого органу сільської, селищної, міської ради.

Стосовно доводів заявника відносно вакансій, суд зазначає, що відповідачі зобов`язані забезпечити обов`язкове працевлаштування заявника у штаті органу юридичного правонаступника, а не в інших самостійних виконавчих органах Харківської міської ради, підприємствах та установах Харківської міської ради, де відсутні ознаки проходження найманим працівником публічної служби або де прийняття на роботу відбувається у порядку конкурсу.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті доказами за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах субєкти владних повноважень забезпечили дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини фактичної дійсності з`ясували з достатньою повнотою, надали вірну оцінку істотним юридично значимим факторам, помилки у тлумаченні належної норми закону не припустились, унаслідок чого вчинені управлінські волевиявлення цілком узгоджується як і з нормативним регламентуванням, так і із змістом та характером спірних відносин, до погіршення правового становища заявника не призводять..

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону фактично викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18) і полягає у тому, що обов`язковою умовою визнання протиправними волевиявлень суб`єкта владних повноважень є доведеність порушення власних прав та інтересів приватної особи.

Оскільки у ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження ані факт порушення закону органами публічної адміністрації, ані факт порушення суб`єктивних прав заявника на проходження публічної служби станом на дату звернення до суду - 14.12.2021р., то позов належить залишити без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Наведені у процесуальних документах заявника посилання на рішення Верховного Суду слід визнати юридично неспроможними, адже обставини саме цього спору є явно та очевидно нерелевантними до обставин інших справ.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко