Справа № 520/25929/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

18.01.2022 р. справа №520/25929/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, позивач) до Управління соціального захисту населення Чугуївської районної адміністрації Харківської області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, Управління, орган публічної адміністрації) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Матеріали позову з недоліками в оформленні одержані судом 07.12.2021р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 20.12.2021р. після усунення недоліків позову. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 05.01.2022р.

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення - повідомлення Управління соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області про відмову у наданні державної допомоги сім`ям з дітьми №113 від 27.10.2021, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні допомоги при народженні дитини; 2) зобов`язання Управління соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини - дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що має право на отримання допомоги при народженні дитини у зв`язку з народженням ІНФОРМАЦІЯ_2 доньки - ОСОБА_2 . Наголошував, що відмова призначити вказану допомогу з підстав пропуску дванадцятимісячного строку звернення за виплатою, є протиправною. Стверджував, що отримання цієї допомоги є безперечним правом громадянина на соціальний захист, неможливість своєчасного звернення одним із батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Відповідач станом на 18.01.2022 р. правом на подання письмового відзиву не скористався, хоча про існування даного спору був сповіщений судом належним чином та завчасно, шляхом направлення копії ухвали та матеріалів позову, які були отримані 28.12.2021 р.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 та згідно довідки від 03.09.2021р. №6309- має статус внутрішньо переміщеної особи з реєстрацією на території Чугуївського району Харківської області (вул. 8 Березня, буд. 2, м. Зміїв).

Згідно з копією свідоцтва про народження від 16.06.2021р. серії НОМЕР_2 , виданого Дружківським МВДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (тобто органом влади Держави Україна), ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Горлівці народила дитину ОСОБА_2 , батьком дитини вказаний ОСОБА_3 .

Заявник звернувся до Управління соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області з заявою про призначення допомоги при народженні дитини.

Повідомленням №113 від 27.10.2021р. Управлінням за даним зверненням було відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини, оскільки його звернення надійшло після спливу дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Стверджуючи про невідповідність закону вчиненого органом публічної адміністрації управлінського волевиявлення у формі відмови, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суд вважає, що у контексті приписів ст.3 Конституції України у кореспонденції із приписами Декларації прав дитини (прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959р.) та Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. (ратифікована Україною 27.02.1991р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відтак, суд доходить до переконання про те, що усі процедурні питання у механізмах соціального забезпечення дітей (навіть і у випадку проведення виплати коштів (грошей) на користь батьків, але з цільовим призначенням, пов`язаним із існуванням чи розвитком дитини), не можуть мати пріоритету над суттю якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Це ж стосується і механізму адміністративної взаємодії між владними суб`єктами, на який відповідач посилається у відзиві, і цей механізм, поза розумним сумнівом, не повинен мати істотного (вагомого) юридичного впливу для стану захисту прав та інтересів заявника приватної особи, штучно створюючи безпідставні перешкоди.

Продовжуючи розгляду спору, суд відзначає, що Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21.11.1992р. №2811-XII (далі за текстом - Закон №2811-XII) визначений гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги.

Так, згідно ч.1 ст.1 Закону №2811-XII громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Пунктом 2 ч.1 ст.3 Закону №2811-XII передбачено, що відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім`ям з дітьми, зокрема, допомога при народженні дитини.

Відповідно до статті 10 Закону №2811-XII, допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Умови призначення допомоги при народженні викладені у положеннях ст.11 Закону №2811-XII, де указано, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки. Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, має право отримувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій відомості, необхідні для призначення допомоги при народженні дитини.

Процедура призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми відповідно до ч.4 ст.1 Закону №2811-ХІІ деталізована затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1751 Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми (далі за текстом - Порядок № 1751).

Згідно з п.11 Порядку №1751 для призначення допомоги при народженні дитини органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подається, зокрема: 1) заява одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) копія свідоцтва про народження дитини (з пред`явленням оригіналу).

У разі коли до заяви не додані всі необхідні документи, орган соціального захисту населення повідомляє заявника, які документи мають бути подані додатково. Якщо вони будуть подані не пізніше ніж протягом одного місяця з дня одержання зазначеного повідомлення, днем (місяцем) звернення за призначенням допомоги вважається день (місяць) прийняття або відправлення заяви (пункт 44 Порядку № 1751).

За правилами ст.11 Закону №2811-XII допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Суд підтверджує власне усвідомлення тієї обставини, що Законом №2811-XII та Порядком №1751 не передбачено можливості поновлення цього строку.

Водночас із цим, суд зважає, що у силу застосованої законодавцем конструкції практична реалізація права дитини на отримання грошової допомоги поставлена у залежність від волі та дій батьків дитини.

На переконання суду такий стан правової регламентації не узгоджується із приписами Декларації прав дитини (прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959р.) та Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. (ратифікована Україною 27.02.1991р.), якими запроваджено правило якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

За матеріалами справи установлено і учасниками спору не заперечується, що заявник звернувся до адміністративного органу поза межами строку визначеного ст.11 Закону №2811-XII.

Ця обставина учасниками справи не заперечується, а навпаки - фактично визнається у порядку ч.1 ст.78 КАС України.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист.

Згідно статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Суд зазначає, що відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. №2402-III (далі за текстом - Закон №2402-III) з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992р. №2811-XII (далі - Закон №2811-XII) та іншими законами України.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновків, що допомога при народженні дитини за своєю правовою природою призначена для покращення умов існування самої дитині. Фізична виплата коштів батькам дитини не змінює правової природи та призначення згаданої грошової допомоги.

Несвоєчасне ініціювання одним з батьків процедури виплати цієї грошової допомоги з будь-яких причин (як поважних і непереборних, так і неповажних, унаслідок безвідповідального чи недбалого ставлення тощо) призводить до порушення життєвих інтересів дитини.

Зважаючи на вік, фізіологічний стан та розумові здібності дитини, це порушення стосується істотних і життєво важливих інтересів дитини як людської істоти, нездатної самостійно забезпечити дотримання власних прав.

Тому суд вважає, що наслідки взагалі будь-якої правової поведінки батьків дитини об`єктивно не можуть бути визнані вагомими причинами для позбавлення самої дитини потенційно належних їй грошових виплат від держави Україна, у разі належності до громадянства цієї країни.

Подібні за змістом правові висновки також наведені у постановах Верховного Суду від 14.02.2018р. по справі №591/610/16-а, від 12.03.2019р. по справі № 760/183158/16-а, від 06.07.2020р. по справі № 265/4175/16-а.

З огляду на викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що наявна колізія між приписами ст.11 Закону №2811-XII та приписами Декларації прав дитини (прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959р.) і Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. (ратифікована Україною 27.02.1991р.) підлягає розв`язанню на користь якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Суд також вважає за необхідне наголосити, що у силу висновків постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

У тексті оскаржуваного рішення жодних доводів, окрім пропуску 12-місячного строку на звернення за допомогою, владний суб`єкт не навів.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення, а тому оскаржене рішення підлягає скасуванню.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 16.09.2020р. у справі №817/1321/18 згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 06.11.2019р. у справі №509/1350/17, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, але виключно у тому випадку, коли для прийняття цього рішення суб`єктом виконано усі визначені законом умови; застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано ініціатором усі визначені законом умови; оцінка правомірності відмови суб`єкта не може обмежуватись лише наведеними в оскаржуваному рішенні мотивами, а й повинна стосуватись вичерпності цих мотивів.

Між тим, владний суб`єкт, приймаючи спірне рішення, жодних юридично значущих факторів, таких як отримання бажаної допомоги іншим з батьків дитини, не досліджував.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне зобов`язати Управління повторно вирішити по суті звернення заявника, адже скасування прийнятого за цим зверненням рішення призводить до набуття матеріалами звернення статусу нерозглянутих по суті.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню в частині скасування рішення владного суб`єкта та обтяження владного суб`єкта обов`язком повторно вирішити по суті звернення заявника з урахуванням висновків суду по даній справі, згідно з якими обставини часу (календарної дати) подання зацікавленою особою заяви про призначення допомоги не є підставою для відмови у її призначенні.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст. 139 КАС України та Закону України "Про судовий збір". Так, при зверненні до суду заявником було сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією від 16.12.2021р.

Отже, співвідносно до обсягу задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне присудити заявнику за рахунок владного суб`єкта 454,00 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області у формі повідомлення №113 від 27.10.2021р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області (код - 03196713; місцезнаходження - 63505, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Старонікольська, буд. 35) повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 (код - НОМЕР_3 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) про призначення допомоги при народженні дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням висновків суду по даній справі.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області (код - 03196713; місцезнаходження - 63505, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Старонікольська, буд. 35) на користь (код - ; місцезнаходження - 63403, Харківська область, Чугуївський район, м. Зміїв, вул. 8 Березня, буд. 2) видатки зі сплати судового збору у сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.