Справа № 160/14829/21
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач звільнений зі служби, витрат на власне утримання добровільно не відшкодував, а тому обов`язок з примусового відшкодування має бути покладений за рішенням суду.
На виконання приписів частини 3 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України судом надіслано запит до Відділу обліку та моніторингу інформації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.
30.09.2021 до суду надійшла інформація від Відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС в Дніпропетровській області, що на даний час відповідач зареєстрований за адресою, яка зазначена в позовній заяві.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.21 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідач заяви про визнання позову чи відзив на позовну заяву в строки, передбачені статтею 261 Кодексу адміністративного судочинства України, до суду не надав, про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження повідомлявся належним чином шляхом направлення ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі рекомендованою кореспонденцією.
Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 124 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судовий виклик або судове повідомлення здійснюється фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно з частиною 1 статті 131 Кодексу адміністративного судочинства України учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення, поштові перекази повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання.
З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства можна дійти висновку, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками за закінченням терміну зберігання, адресат вибув, адресат відсутній тощо, з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Наведена позиція узгоджується висновками неодноразово викладеними Верховним Судом, в тому числі в ухвалах від 11.03.2019 у справі №810/2887/17, від 29.05.2019 у справі №539/2741/17 та від 10.02.2021 у справі №215/5939/18.
Згідно з положень ст. 126 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач є належно повідомленим про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом.
Представником третьої особи 21.10.2021 надано письмові пояснення, згідно змісту яких він просив задовольнити адміністративний позов Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
Наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 07.08.2017 №148 о/с ОСОБА_2 зараховано курсантом першого курсу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на денну форму навчання за державним замовленням та присвоєно спеціальне звання «рядовий поліції».
На виконання вимог ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію» між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ та Головним управлінням Національної поліції України в Дніпропетровській області 07.08.2017 був укладений контракт №3932 про здобуття освіти у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ.
17 квітня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, у зв`язку з чим відповідачем змінено прізвище на « ОСОБА_4 ».
Відповідно наказу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 13.05.2021 № 102 о/с було внесено зміни в облікові документи, а саме рядового поліції ОСОБА_2 вважати ОСОБА_5 .
Згідно наказу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 01.07.2021 № 135 о/с відповідач, як випускник, був направлений у розпорядження ГУНП в Дніпропетровській області для призначення на посади згідно з отриманим фахом.
Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 04.07.2021 № 245 о/с відповідач призначений на посаду інспектора відділу превенції Нікопольського району управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області.
Відповідач 05.07.2021 звернувся до керівництва ГУНП в Дніпропетровській області з рапортом про звільнення зі служби в Національній поліції за власним бажанням.
Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 19.07.2021 № 285 о/с відповідача звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію».
Підставою звернення із позовною заявою до суду Державним університетом внутрішніх справ стало невиконання добровільно відповідачем умов підписаного контракту.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі №810/2610/16 зазначив, що спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.
Саме така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18).
Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З урахування позиції Верховного Суду дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
За приписами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч. 4 ст. 74 Закону України Про Національну поліцію особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Судом встановлено, що між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ та Головним управлінням Національної поліції України в Дніпропетровській області 07.08.2017 був укладений контракт № 3932 про здобуття освіти у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ.
Пунктом 3.5 Контракту №3932 передбачено, що у разі дострокового розірвання контракту, а також звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання відповідач зобов`язаний відшкодувати Міністерству внутрішніх справ в особі ДДУВС витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до пункту 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» в розмірі, визначеному у довідці-розрахунку.
Пунктом 5 розділу ІV контракту №3063 встановлено, що у разі відмови відповідача від добровільного відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку відповідно до норм чинного законодавства.
Згідно п. 3 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою КМУ від 12.04.2017 року № 261, відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія).
Відповідно до повідомлення про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у ВНЗ із специфічними умовами навчання відповідача повідомлено, що він зобов`язаний протягом 30 діб з моменту отримання цього повідомлення відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України (розрахунковий рахунок для перерахування коштів зазначений в контракті) витрати, пов`язані з утриманням вищому навчальному закладі, у повному розмірі за весь період фактичного навчання в розмірах відповідно до довідки-розрахунку вищого навчального закладу, який здійснював підготовку поліцейського (Додаток до повідомлення: копія контракту; копія довідки про витрати, пов`язанні з утриманням в ВНЗ).
Відповідач особисто отримав вказане повідомлення 19.07.2021.
Суд наголошує, що курсанти, які навчаються у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ перебувають на повному державному забезпечені. Кошти, які витрачаються на їх навчання є державними (бюджетними).
Проте, будучи обізнаним під час підписання контракту про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі звільнення зі служби протягом трьох років після закінчення вищезазначеного навчального закладу на підставі статті 77 Закону України "Про національну поліцію" (крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону), відповідач на даний час зазначену вище суму коштів не відшкодував.
Отже, суд дійшов висновку про те, що відповідачу було відомо, що за умовами договору, він повинен відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в навчальному закладі.
За положеннями частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Дослідивши зібрані по справі докази та враховуючи те, що заявлену до стягнення суму у встановлені строки відповідач не сплатив, наявність у нього вказаної заборгованості підтверджується матеріалами справи, доказів її погашення станом на день розгляду справи не надано, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини другої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Таким чином, судовий збір сплачений при поданні адміністративного позову до суду не підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись ст. ст. 2, 139, 242-246, 250, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська