Справа № 520/15859/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 р.Справа № 520/15859/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бершова Г.Є. ,

за участю секретаря судового засідання Дуднєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2021, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 03.11.21 року по справі № 520/15859/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просив суд першої інстанції:

- скасувати Наказ Державної міграційної служби України в Харківський області від 12.08.2021р. №205;

- зобов`язати Державну міграційну службу України в Харківський повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що Наказ Державної міграційної служби України в Харківський області від 12.08.2021р. №205 є протиправним та таким, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню, у зв`язку з чим просить суд повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.09.2021 року замінено неналежного відповідача - Державну міграційну службу України, на належного відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 по справі №520/1115859/21. Зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву, ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення від 03.11.2021р. Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/15859/21 є необґрунтованим і підлягає скасуванню. Зазначає, що при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Вказує, що суб`єктивна сторона його побоювань полягає у тому, що у випадку повернення до Бангладеш він стане жертвою переслідувань від радикальних ісламістських організацій та терористичних угрупувань, через те, що публічно висловлювався та висловлююсь проти релігійного фундаменталізму, критикує релігію та пропагує атеїзм. Також зазначає, що його можуть переслідувати правоохоронні органи Бангладеш за ту ж діяльність, оскільки у країні його громадянської належності передбачена кримінальна відповідальність за публікацію в Інтернеті інформації, яка ображає «релігійні почуття» або шкодить «репутації держави». Об`єктивну сторону його побоювань підтверджує інформація по країні походження та докази надані до ГУ ДМС України в Харківській області. Вважає, що органами міграційної служби у порушення ч.2 ст.77 КАС України, не було надано доказів правомірності та законності відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не були спростовані його побоювання стати жертвою переслідувань та існування загрози його життю та безпеці у Бангладеш. Зазначає, що висновок суду першої інстанцій про відсутність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через тривалий проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненням за міжнародним захистом, вважає помилковим, оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності. Вважає, що суд першої інстанції взагалі не дослідив, чи було рішення відповідача прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано й добросовісно. Посилається, що обов`язок доказування лежить не тільки на заявника, а й у рівній (а у деяких випадках і в більшій) мірі - на ДМС України. Проте відповідачем покладено непомірний тягар доказування на заявника. Під час проведених співбесід позивач чітко, логічно та послідовно розповів, що йому загрожує. Вищенаведена інформація по країні походження підтверджує існування для позивача обґрунтованого ризику переслідування, застосування тортур, принижуючого гідність поводження чи покарання. В свою чергу, відповідачем не було надано доказів, що відносно нього відсутні умови за яких він може бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Посилання на притягнення його до кримінальної відповідальності у 2005 році не спростовує його побоювання стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності. Вважає, що суд першої інстанції, так само як і відповідач при прийнятті спірного рішення, не встановили всіх обставин у справі та не надали оцінки ситуації, яка склалася в країні його походження та доказам наданим на їх підтвердження. Зазначає, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та порушив норми матеріального та процесуального права, що відповідно до п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України є підставами для скасування судового рішення.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив у справі правосудне рішення, оскільки норми матеріального та процесуального права застосовані ним вірно, а обставини спірних правовідносин з`ясовано повно та всебічно, прохав відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 року по справі №520/15859/21 залишити без змін.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області 23 липня 2018 року.

Рішенням ДМС від 30.07.2020 №327-20, за результатами розгляду особової справи №2018КН0036, підтримуючи висновок ГУ ДМС України в Харківській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 чистини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні та громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив вищевказане рішення до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року по справі №520/11158/2020 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2021 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року залишено без змін.

Не погодившись з вищевказаними рішеннями позивач звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, який ухвалою від 31.05.2021 відмовив заявнику у відкритті касаційного провадження.

12.08.2021 року позивач - громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вдруге звернувся до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області, з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Державної міграційної служби України в Харківський області від 12.08.2021р. №205 відмовлено громадянину Народного республіки Бангладеш ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутності умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI, тим, що заявник видає себе іншу особу, зазначені умови не змінилися, та заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначеним наказом встановлено, що у заяві від 12 серпня 2021 року громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 вказав: «Я стверджую, що основною причиною яка перешкоджає мені повернутися до країни громадської належності є побоювання за моє життя внаслідок переслідування та погроз мені з боку влади народної Республіки Бангладеш та ісламських груп наближених до « ОСОБА_2 » і « ІНФОРМАЦІЯ_2 » і ці погрози пов`язані з моєю свободою вираження стосовно релігії в рідній країні Бангладеш та в мережі інтернет». Одночасно заявник повідомив, що є атеїстом, блогером та активним учасником різних блогів та сайтів на релігійну тему, де висловлює свою думку стосовно атеїзму.

Під час розгляду заяви від 23.07.2018 встановлено, що в 2004-2005 роках заявник потрапив до спецприймальника та декілька разів їздив до СБУ. Проте детально повідомити що з ним трапилось, коли та куди їздив він не зміг. Також заявник повідомив (співбесіда від 08.02.2019), що в 2005 році брав участь в бійці в м. Дергачі, та в результаті якої потрапив до слідчого ізолятору.

З метою встановлення особи, враховуючи надану заявником інформацію, згідно з пунктом 7, 8 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», надіслано запит до Дергачівського районного суду Харківської області. Було встановлено, що 08.07.2005 року Дергачівським районним судом Харківської області винесено вирок по кримінальній справі №1-371/05 за обвинуваченням громадянина Бангладеш, за установчими даними ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому визнано ОСОБА_3 винним в здійснені злочину передбаченого ст. 187 ч.1 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. На підставі статті 75 УК України ОСОБА_3 від призначеного покарання був звільнений з випробувальним терміном три роки, до вступу вироку в силу запобіжний захід змінений, з тримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнений з під варти в залі суду.

Під час звернення 23.07.2018 року за захистом до ГУ ДМС України в Харківській області заявник в заяві-анкеті не повідомив про здійснений ним кримінальний злочин та про вирок винесений 08.07.2005 року Дергачівським районним судом Харківської області.

Під час співбесід від 31.07.2018, 15.08.2018 та 08.02.2019 заявник неодноразово повідомляв, що не змінював свої ім`я та прізвище, та не використовував інші імена та прізвища.

Після проведення співбесід та детального вивчення і огляду наданого паспортного документа який посвідчує особу заявника встановлені обставини які викликали сумнів у дійсності наданого національного паспорта. А саме, під час зіставлення наданого вищевказаним громадянином національного паспорта серії НОМЕР_1 , виданого у 2015 році, встановлено його невідповідність новому зразку національного паспорта Народної Республіки Бангладеш від 2014 року, розміщеному в електронній інформаційно-довідковій системі Національної поліції Королівства Нідерландів «Есіізоп ТО». За інформацією з відкритих джерел мережі Інтернет, Народна Республіки Бангладеш перейшла до випуску машинозчитуваних паспортів з 2010 року, а всі раніше видані рукописні паспорти були вилучені після закінчення строку їх дії до листопаду 2015 року. Тому, на виконання частини восьмої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-УІ до Управління СБУ в Харківській області ГУ ДМС України в Харківській області направлено листа щодо перевірки дійсності національного паспорта серії НОМЕР_1 , громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно матеріалам отриманим з Управління СБУ в Харківській області (лист №70/2-13046 від 27.09.2018) в ході перевірочних заходів стосовно бланка паспорта громадянина Бангладеш серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 та другого аркуша, де розташоване фотозображення, виявлені наступні ознаки: невідповідність форми та розміру наскрізної перфорації на ламінуючій плівці та другому аркуші бланка; наявність складок (покоробленість) паперу у місці розташування фотокартки.

Перелічені вище ознаки свідчать про те, що в паспорті громадянина Бангладеш серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 , присутні ознаки можливої заміни фотозображення шляхом видалення первісної фотокартки. Категорично стверджувати факт видалення та переклеювання фотозображення можливо лише після проведення руйнуючих документ методів, а саме відокремлення фотокартки.

Під час дослідження другого аркуша паспорта серії НОМЕР_1 у наскрізному освітленні на звороті фотокартки виявлено відтиск печатки з текстом який частково читається як «.. .Україна АДВОКАТ Харків...».

Враховуючи вищезазначене, відповідачем зроблено висновок, що в паспорті громадянина Бангладеш серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 фотокартка вірогідно змінювалася.

Також, в результаті перевірки, проведеної 21.08.2018 в секторі дактилоскопічних видів досліджень та обліків Харківського НДЕКЦ МВС України (лист № 19/121/2-3977 від 22.08.2018) за допомогою АДІС «ДАКТО-2000» установлено збіг відбитків пальців рук на перевіряємій дактилокарті на ОСОБА_1 з відбитками пальців рук на дактилокарті, заповненій на особу «МУХАММАД КАМРУЛ ХАСАН АЛХАЗ ИДРИС МИ А», ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: республіка Бангладеш, м. Чандпур, дактилоскопійований в Дзержинському РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області, а також з відбитками пальців рук на дактилокарті, заповненій на особу «СУКХДЖИВАН СИНГХ» ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: Індія, штат Пенджаб, дактилоскопійований 28.01.2005 у Фрунзенському РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області, а також з відбитками пальців рук на дактилокарті, заповненій на особу « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: Індія, штат Пенджап, дактилоскопійований 24.01.2005 у приймальнику - розподільнику ОСУ ХМУ УМВСУ в Харківській області (інформація з дактилокарт).

Після проведення співбесід зроблена перевірка за обліками ЦП «Армор» (о/с №2018КН0036 том 5, с. 210), в результаті якої встановлено наявність громадян: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (співпадає з фотокарткою заявника о/с 2018КН0036 том 5, с.211), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в обліках ЦП «Армор».

Зі слів заявника в 2004-2005 році він потрапив до спецприймальника (співбесіда від 15.08.2018). Проте установлено збіг відбитків пальців рук на перевіряємій дактилокарті на ОСОБА_1 з відбитками пальців рук на дактилокарті, заповненій на особу « ІНФОРМАЦІЯ_4 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: Індія, штат Пенджап, дактилоскопійований 24.01.2005 у приймальнику- розподільнику ОСУ ХМУ УМВСУ в Харківській області.

В результаті вивчення матеріалів справи, співбесід та враховуючи результати перевірочних заходів Управління СБУ в Харківській області та перевірку Харківського НДЕКЦ МВС України можна дійти висновку, що заявником надані не достовірні відомості та документи відносно себе, та заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може видавати себе за іншу особу. Тому, що Дергачівським районним судом Харківської області, по кримінальній справі №1-371/05 встановлено ім`я підсудного як - ОСОБА_3 , Дзержинським районним судом м. Харкова (справа 638/8763/18) встановлено ім`я як - ОСОБА_3 , проте сам заявник повідомляє, що його прізвище - ОСОБА_5 , а ім`я - ОСОБА_6 .

Наказом відповідача від 12.08.2021 року №205 також встановлено, що під час звернення з заявою-анкетою 12.08.2021 позивач зазначив, що перебуває за межами країни своєї громадянської приналежності та не бажає повертатись через загрозу його життю.

Позивач, не погодившись з наказом Державної міграційної служби України в Харківський області від 12.08.2021р. №205, звернувся до суду з вимогами про його скасування.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон України №3671-VI).

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 12.08.2021 №205 було відмовлено громадянину Народного республіки Бангладеш ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутності умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI у зв`язку, тим, що заявник видає себе іншу особу, зазначені умови не змінилися, та заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначений вище наказ був мотивований приписами ч.6 ст.5 Закону №3671-VI, а саме центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.1 чт 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, приписами абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України №3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктом 195 Керівництва передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання, зокрема: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 12.03.2020 р. по справі №420/1122/19.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 22.01.2020 року по справі №815/5589/17 та від 30.10.2019 року по справі №818/99/17.

При цьому, посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати безумовною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 13.08.2020 року по справі № 820/647/18

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у Бангладеш та проживав у місті Дакка. Вивчав архітектуру в Університеті науки та техніки імені Ассанулли та Університеті Азія Пасіфік (2000-2004).

Позивач, прибув до України 06.10.2004 року легально на запрошення Черкаського державного технологічного університету з метою навчання.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся вперше лише 23.07.2018 року та вдруге 12.08.2021 року.

Так, колегія суддів зазначає, що звернувшись вперше 23.07.2018 року до органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив про те, що основною причиною, яка перешкоджає його поверненню до країни громадянської належності, є побоювання за життя внаслідок переслідування та погрози заявнику з боку влади Народної Республіки Бангладеш та ісламістських груп наближених до «Аль-Каїди», які пов`язані з його свободою вираження стосовно релігії в рідній країні Бангладеш та в мережі Інтернет. На запитання з яких причин він виїхав з Бангладешу до України позивач повідомив, що він побоювався релігійної фундаменталіст групи и ШВ-терористичної групи і Аль-Каіда Бангладеш, національної поліції Бангладеш і міграційної служби Бангладеш.

Одночасно заявник повідомив що є журналістом, активістом, блогером та атеїстом-за релігійним переконанням. З пояснень заявника, він є активним учасником різних блогів та сайтів на релігійну тему, де висловлює свою думку стосовно атеїзму.

На підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено, що будь-яких документів які б підтверджували переслідування особисто заявника з боку уряду народної республіки Бангладеш та ісламістських групп наближених до «Аль-Каїди» в Народній Республіці Бангладеш, він не надав.

З огляду на вищезазначене, органом міграційної служби було зроблено висновок, що заявник надав недостовірні відомості щодо причин виїзду з Республіки Бангладеш, та є підстави вважати, що він намагався надати своєму зверненню від 23.07.2018 до ГУ ДМС України в Харківській області окрас переслідування через свою журналістську діяльність. З цією метою він свідомо трактує на свою користь інформацію про ситуацію по країні походження та окремі факти. Це свідчить про зловживання та використання процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для легалізації його-перебування на території України. Враховуючи зазначене рішенням ДМС від 30.07.2020 №327-20, за результатами розгляду особової справи №2018КН0036, підтримуючи висновок ГУ ДМС України в Харківській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 чистини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні та громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року по справі №520/11158/2020 у зв`язку із оскарженням позивачем наведеного вище рішення ДМС України в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2021 року по справі №520/11158/2020 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року залишено без змін.

Окрім того, ухвалою Верховного Суду від 31.05.2021 року по справі 520/11158/2020 відмовлено позивачу у відкритті касаційного провадження за скаргою позивача.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у даній справі, колегія суддів звертає увагу, що обставини у ній слід розглядати в контексті наявності нових умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, які виникли після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою позивача.

Так, згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести правомірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду

Отже, «повторною заявою» в розумінні Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» №2013/32/ЕU від 26 червня 2013 року та норм національного законодавства у вказаній сфері є подальша заява, подана особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI

Так, колегія суддів зазначає, що в межах спірних правовідносин у даній справі, позивачем у своїй заяві від 12 серпня 2021 року громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 вказав: «Я стверджую, що основною причиною яка перешкоджає мені повернутися до країни громадської належності є побоювання за моє життя внаслідок переслідування та погроз мені з боку влади народної Республіки Бангладеш та ісламських груп наближених до «Аль-Каїди» і «Ансар-Уль-іслам» і ці погрози пов`язані з моєю свободою вираження стосовно релігії в рідній країні Бангладеш та в мережі інтернет». Одночасно заявник повідомив, що є атеїстом, блогером та активним учасником різних блогів та сайтів на релігійну тему, де висловлює свою думку стосовно атеїзму.

Тобто, колегія суддів вважає, що зазначені побоювання повернення до країни громадської належності заявника в заяві від 12.08.2021 року співпадають з побоюваннями, які позивач вже зазначав в заяві від 23.07.2018 року та зазначені умови фактично не змінилися.

Так, з матеріалів даної справи вбачається, що відповідачем досліджувалося питання можливості позивача зазнати серйозної шкоди, смертної кари або приведення її у виконання, тортур, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження, однак позивач повідомив що до нього не застосовувались адміністративні заходи (затримання, арешт), не притягався до кримінальної відповідальності, не виносився вирок суду про позбавлення волі органами влади в Бангладеш, не виносилися вироки суду про смертну кару, та будь - які інші рішення державних органів про покарання щодо нього. Окрім того, наразі в Бангладеш проживають більшість родичів заявника та метою прибуття заявника до України було саме навчання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 20.06.2019 у справі № 815/5486/16 сімейні або інші причини особистого характеру, прагнення змін та покращення рівня життєвих умов, коли особа переїжджає виключно з економічних міркувань, свідчать, що така особа є економічним мігрантом, а не біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач належним чином не обґрунтував своє звернення за захистом в Україні, не навів аргументованих побоювань та переконливих доказів можливості того, що в його ситуації загрожує небезпека та переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації особисто стосовно позивача в країні його громадянської належності.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання стати жертвою переслідувань, з огляду на встановлені обставини у даній справі.

При цьому, судом апеляційної інстанції було досліджено актуальну інформацію по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що він може стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 10.06.2020 року по справі №420/3127/19.

Крім того, колегія суддів також при прийнятті рішення у даній справі враховує також відомості, які характеризують позивача, а саме факт притягнення позивача до кримінальної відповідальності на території України, що підтверджується відповідним вироком суду, а також те, що позивач не повідомив про вказаний факт під час первинного звернення 23.07.2018 року органам міграційної служби. Також, в матеріалах справи наявні факти зазначення позивачем недостовірних даних щодо себе, тобто намагання видати себе за іншу особу.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що посилання на притягнення його до кримінальної відповідальності у 2005 році не спростовує його побоювання стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності, то колегія суддів відхиляє наведені доводи, оскільки факт притягнення позивача до вказаної відповідальності характеризує особу позивача, зокрема його поведінку на території України, а по - друге це також було предметом дослідження відповідача на що вказує зміст оскаржуваного наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 12.08.2021 №205.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що за наслідками апеляційного перегляду даної справи не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в країні свого погодження (Народної Республіки Бангладеш) жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI , які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні, а тому відповідачем було обґрунтовано відмовлено позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , що було викладено в наказі від 12.08.2021 №205.

Враховуючи наведені вище висновки, доводи апеляційної скарги про те, що органами міграційної служби у порушення ч.2 ст.77 КАС України, не було надано доказів правомірності та законності відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не були спростовані його побоювання стати жертвою переслідувань та існування загрози його життю та безпеці у Бангладеш є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі про те, що висновок суду першої інстанцій про відсутність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через тривалий проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненням за міжнародним захистом є помилковим, оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності, мотивуючи це аналогічними правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 по справі №2040/6507/18, то колегія суддів зазначає, що наведені посилання скарги не впливають на вирішення даної справи з огляду на вже зазначені вище висновки.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приймаючи оскаржуваний наказ відповідач діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, що передбачені Законом №3671-VI, з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, з урахуванням всіх обставин справи.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції взагалі не дослідив, чи було рішення відповідача прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано й добросовісно, колегія суддів відхиляє, як помилкові.

З огляду на наведені вище висновки, відсутні правові підстави для зобов`язання Державну міграційну службу України в Харківський повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено правомірність рішення (наказу Державної міграційної служби України в Харківський області від 12.08.2021р. №205), яке є предметом оскарження у даній справі.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Відповідно доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та порушив норми матеріального та процесуального права, що відповідно до п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України є підставами для скасування судового рішення, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Правових підстав для розподілу судових витрат у даній справі не має.

Враховуючи те, що дана справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 по справі № 520/15859/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Г.Є. Бершов
Повний текст постанови складено 07.02.2022 року