Справа № 160/23768/21
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -
29 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративннувсяого суду з позовом до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» від 24.09.2020р. №164/ОС-20 в частині припинення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 з 22.09.2020р.;
- визнати неправомірною бездіяльність Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 22.09.2020р.;
- зобов`язати Державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (середню заробітну плату) за період з 22.09.2020р. по день ухвалення судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем в порушення вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Кодексу законів про працю України не здійснено нарахування та виплату йому середнього заробітку (грошового забезпечення) під час увільнення від роботи у зв`язку з проходженням строкової військової служби.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
06.01.2022 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що підстави для нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) з дати увільнення відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України відсутні, оскільки на позивача як особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби не поширюються норми трудового законодавства, натомість діє спеціальне законодавство. Вважає, що оскільки на даний час позивач проходить службу у ЗСУ, обов`язок нарахування і виплати йому середнього заробітку (грошового забезпечення) у відповідача відсутній.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив службу в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» з 15 лютого 2019 року на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)».
22.09.2020 року позивачем укладено контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України.
На підставі зазначеного, Державною установою «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» був виданий наказ від 24.09.2020 року за №164ЮС-20 про увільнення від службових обов`язків ОСОБА_1 відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 №2232-ХІІ(зі змінами).
Як зазначено позивачем, станом на 24.09.2021 року йому жодного разу не було виплачено заробітної плати, у зв`язку з чим, 01.10.2021 року він звернувся до відповідача з заявою щодо невиплати заборгованості з заробітної плати.
Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.
Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Глава VII Закону № 2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації.
Ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Відповідно до частини 3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Отже, за громадянами, призваними на строкову військову службу, зберігаються їх місце роботи, посада і середній заробіток.
Відповідач вважає, що позивач не може користуватись гарантіями, передбаченими ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки в даному випадку діють норми спеціального нормативно-правового акту - Закону України "Про кримінально-виконавчу службу України".
Суд звертає увагу на те, що рішенням Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України" від 01.03.2014, яке введене в дію Указом Президента України №189/2014 від 02.03.2014, констатовано виникнення ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. З моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 №303/2014 "Про часткову мобілізацію" в Україні діє особливий період, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.
Велика палата Верховного Суду у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 зазначила, що "відповідно до статті 1 Закону України від 6 грудня 1991 року №1932-XII "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вирішуючи питання щодо часових меж дії особливого періоду в розумінні Закону №3543-XII, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за змістом наведених визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Такої ж позиції дотримувалось й Міністерство оборони України у листі від 01 жовтня 2015 року №322/2/8417, у якому зазначено, що особливий період в Україні настав з 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію" та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на Сході України."
Рішення про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президентом України не приймались.

Таким чином, за всіма працівниками, призваними на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, і компенсується з бюджету середній заробіток на підприємстві (в установі/організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Одночасно зі змісту ч. 3 ст. 119 КЗпП України вбачається, що поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду роботи (служби, контракту), позаяк визначальною є умова, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

До того ж, Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. І саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку (грошового забезпечення) на час перебування його на строковій військовій службі.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №816/1155/16, від 13.06.2018 по справі №813/782/17, від 19 листопада 2019 року по справі №812/452/17.

Суд відхиляє посилання відповідача на лист Міністерства соціальної політики України №16056/45001-61-19 від 25.04.2019 року, оскільки він є службовою кореспонденцією, яка носить інформаційний або рекомендаційний характер.

Верховний Суд у постанові від 02.04.2019 року по справі № 822/1878/18 зазначив, що листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні статті 117 Конституції України, відтак, не є джерелом права відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі "Тимошенко проти України" (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією.

Враховуючи те, що позивача призвано на строкову військову службу у Збройні Сили України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і він, як військовослужбовець, несе службу під час дії в державі особливого періоду, на нього поширюються гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку.

Зазначена правова позиція щодо аналогічного спору викладена в постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року в справі №120/1630/19-а.

Таким чином, суд дійшов висновку, що на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, тобто, збереження місця роботи, посади, і середнього заробітку в установі, в якій він працював на час призову.

З урахуванням вищевикладеного, бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середньомісячного грошового забезпечення за період проходження строкової служби в особливий період є протиправною.

Оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, суд вважає за можливе зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток з 22.09.2020р.

Також предметом спору у цій справі є правомірність наказу Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» від 24.09.2020р. №164/ОС-20 в частині припинення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 з 22.09.2020р., а тому такий був досліджений судом та судом встановлено, що питання про припинення виплати грошового забезпечення позивачу наказом від 24.09.2020р. №164/ОС-20 не врегульовані, відтак, в задоволенні відповідної частини позовних вимог необхідно відмовити.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи наведене, позов підлягає задоволенню частково.

Розподіл судових витрат відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України з дати увільнення від роботи - 22.09.2020р.

Зобов`язати державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України з дати увільнення від роботи - 22.09.2020р.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник