Справа № 520/21931/21
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 р. № 520/21931/21

Харківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Мар`єнко Л.М.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , третя особа - Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , третя особа - Міністерство оборони України, в якому просить суд, з урахуванням уточнень:

- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо недонарахування та виплати одноразової грошової допомоги, компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій без урахування індексації;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 донарахувати та провести виплату, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 одноразової грошової допомоги за 14 календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 провести виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку з 2017 року по 2021 рік, як учаснику бойових дій з урахуванням індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 провести виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням індексації.

Також, позивач просить суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі - 5000,00 грн. та зобов`язати відповідача подати звіт в порядку ст.382 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем протиправно не виплачено у належному розмірі одноразову грошову допомогу, компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань без урахування індексації.

Від представника відповідача - Військової частини НОМЕР_2 , через канцелярію суду, надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних, зазначивши, що позивач ніколи не мав трудових відносин з Військовою частиною НОМЕР_2 , а тому відповідач не має заборгованості перед позивачем.

Від представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 , через канцелярію суду, надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на відсутність правових підстав для їх задоволення.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив про безпідставність обґрунтувань, викладених у відзиві НОМЕР_4 .

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.

З 22.12.2021 року по 06.01.2022 року суддя перебувала у відпустці.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Позивач, згідно наказу СОН ОВС СНГ від 05.06.1992 року №0455 звільнений з військової служби «за службовою невідповідністю», а наказом №143 від 16.07.1992 року був виключений зі списків вч НОМЕР_5 , що не заперечується сторонами по справі.

В подальшому, при проходженні військово-лікарської комісії за розпорядженням командира військової частини НОМЕР_1 від 02.07.2021 року №0891/94 з метою визначення ступеня придатності до військової служби, позивач був визнаний непридатним до військової служби в мирний час, та обмежено придатний в воєнний, про що видано Свідоцтво про хворобу №856 від 09 серпня 2021 року. Позивача було звільнено 06.10.2021 року з вч НОМЕР_1 .

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено у належному розмірі одноразову грошову допомогу, компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань без урахування індексації, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_1 щодо недонарахування та виплати одноразової грошової допомоги та зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 донарахувати та провести виплату, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 одноразової грошової допомоги за 14 календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи при обрахунку одноразової грошової допомоги при звільнені 06.10.2021 року позивачу не враховано попередній період проходження військової служби з 05.08.1983 по 16.07.1992 року, оскільки він не набув при попередньому звільненні право на виплату одноразової допомоги (звільнений за п. «д» ст.59 (за службовою невідповідністю) «Положения о проходженнии воинской службы офицерским состанов Вооруженных Сил»), а і не міг її набути, оскільки позбавлений такого права.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини по справі врегульовані Законом України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-XII), Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), а також постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі - Постанова №393).

Згідно абз.1 п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» - військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно абз. 3 п.2 ст.15 вказаного закону - військовослужбовцям при звільненні з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога передбачена цим пунктом, не виплачується. Одноразова грошова допомога також не виплачується військовослужбовцям, звільненим з військової служби на підставах, визначених пунктами 2-4 частини другої статті 36 (крім випадків звільнення у зв`язку з виявленням однієї з підстав, зазначених у пунктах 1 і 9 частини другої статті 31) Закону України "Про розвідку".

Згідно абз.6 п.2 ст.15 - у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Аналогічні приписи щодо порядку виплати одноразової грошової допомоги (далі також - Допомога) в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби містяться у пункті 10 Постанови №393.

Аналіз положень статті 15 Закону №2011-XII дає підстави для висновку, що за загальним правилом виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які повторно звільнилися з військової служби здійснюється за період їх календарної служби без урахування періоду попередньої служби.

Водночас указаною статтею передбачено випадок коли одноразова грошова допомога виплачується особі, яка повторно звільняється зі служби за весь період календарної служби.

Наявність підстав для виплати Допомоги за весь період служби, положення вказаної статті пов`язують із фактом ненабуття права такою особою на отримання цієї Допомоги під час попереднього звільнення зі служби.

На думку колегії суддів, приймаючи таку норму права, законодавець мав на меті запобігти подвійному отриманню допомоги за весь період служби та одночасно надати можливість реалізувати своє право на отримання Допомоги тим особам, які не набули таке право під час попереднього звільнення, наприклад через відсутність необхідної вислуги років.

Суд зазначає, що набуття права на отримання одноразової грошової допомоги нерозривно пов`язане із підставою звільнення зі служби.

Тобто, особа може виконати, передбачені законом вимоги щодо наявності необхідного стажу роботи (необхідної кількості вислуги років), а отже набути право на отримання грошової допомоги, однак не реалізувати таке право у зв`язку із звільненням з військової служби з певних підстав, які не передбачають здійснення такої виплати.

Отже, ключовим питанням під час визначення правомірності дій відповідача є з`ясування факту набуття позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Законом 2262-ХІІ визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

За змістом статті 1 Закону 2262-ХІІ особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Статтею 1-2 Закону 2262-ХІІ визначено перелік осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону.

Так, згідно з пунктом б) вказаної статті право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Як убачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в вч НОМЕР_1 , а тому має право на виплату одноразової грошової допомоги у встановлених законом випадках.

З аналізу положень статті 9 Закону 2262-ХІІ убачається, що право на отримання одноразової грошової допомоги залежить від наявності декількох обставин, зокрема пов`язаних із наявністю у особи необхідної кількості вислуги років, та підстав звільнення зі служби.

Так, згідно з вказаною статтею право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби мають:

- особи які звільняються зі служби за станом здоров`я;

- працівники міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах;

- особи, які мають вислугу 10 років і більше та звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років.

Отже, зазначені особи набувають право на отримання одноразової грошової допомоги або безпосередньо за підставою звільнення (за станом здоров`я) або за підставою звільнення та наявністю вислуги 10 років і більше.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, не виплачується.

Указане свідчить, що приписами частини третьої статті 9 Закону 2262-ХІІ установлено перелік випадків, коли особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, передбачена цією статтею одноразова грошова допомога не виплачується.

Таким чином, можливими є випадки, коли особа набула право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із наявністю у неї вислуги 10 років і більше однак втратила можливість реалізувати таке право через підставу звільнення, яка виключає можливість отримання цією особою такої Допомоги.

На думку суду, з огляду на характер підстав з яких Допомога не виплачується, метою запровадження законодавцем такого правила, закріпленого в частині третій статті 9 Закону 2262-ХІІ є виключення можливості отримання одноразової грошової допомоги певними особами, які допустили порушення умов служби чи вчинили правопорушення.

Поряд з цим, можливими є також випадок, коли особа була звільнена зі служби за підставою, яка передбачає можливість отримання Допомоги (наприклад за віком, закінченням строку контракту, систематичним невиконання умов контракту з боку командування тощо), однак у неї відсутня вислуга у 10 років. У такому разі можна дійти висновку, що така особа при звільненні зі служби не набула права на отримання одноразової грошової допомоги.

Судом встановлено, що станом 06.10.2020 року, згідно наказу №204 вислуга років позивача у Збройних Силах становить 5 років 28 днів, пільгова 1 рік 06 місяців 03 дні, що свідчить про відсутність у нього права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, за умови дотримання вимог статті 9 Закону 2262-ХІІ щодо підстав звільнення зі служби.

Водночас, згідно наказу командира НОМЕР_6 від 07.10.2021 №205 щодо внесення змін до наказу від 06.10.2020 №204 - вислуга років позивача у збройних силах України становить 14 років 1 місяць 15 днів.

Суду не надано належних доказів протилежного, також, не надано доказів, що вказаний наказ було скасовано.

Позивач в поданому позові вказує на те, що не набувши права на отримання одноразової грошової допомоги у вч86621 він був зарахований на військову службу до НОМЕР_7 .

З аналізу статті 15 Закону №2011 та пункту 10 Постанови №393 слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

При цьому, обов`язковою умовою для такої виплати є наявність у військовослужбовця вислуги 10 років і більше з дня його останнього зарахування на службу, оскільки саме від наявності вислуги у зазначеній кількості років та підстав звільнення військовослужбовця залежить розмір одноразової грошової допомоги, яка підлягає до виплати при повторному звільненні зі служби.

При цьому положеннями статті 15 Закону №2011 та пункту 10 Постанови №393 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, як то ненабуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Судом встановлено, що позивач у 1992 році (при попередньому проходженні служби) звільнений з військової служби у зв`язку з службовою невідповідністю.

Суд в межах спірних правовідносинах зазначає, що факт ненабуття позивачем права на отримання грошової допомоги при попередньому звільнення не може надавати останньому право на виплату одноразової грошової допомоги при повторному звільненні зі служби з врахуванням наявної за попередні роки вислуги років, оскільки попереднє звільнення позивача пов`язане із службовою невідповідністю. Вказана обставина взагалі виключала можливість отримання позивачем одноразової допомоги при попередньому звільненні.

Таким чином, суд приходить до висновків щодо того, що позивач не має права на виплату одноразової грошової допомоги за 14 календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Аналогічної правова позиція викладена у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року у справі №640/3835/19 та постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року у справі №552/4468/17.

Слід зазначити, що посилання позивача на рішення у справі №640/3835/19, як підставу для задоволення позовних вимог, суд вважає помилковим, оскільки позивачем не врахована постанова від 26 листопада 2021 року Шостого апеляційного адміністративного суду, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2021 року, яким було відмовлено у задоволенні вимог - без змін.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_1 щодо недонарахування та виплати одноразової грошової допомоги та зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 донарахувати та провести виплату, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 одноразової грошової допомоги за 14 календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо недонарахування та виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій без урахування індексації; зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 провести виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку з 2017 року по 2021 рік, як учаснику бойових дій з урахуванням індексації грошового забезпечення; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 провести виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням індексації, судом встановлено, що при звільнені позивачу було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку з 2017 року по 2021 рік, як учаснику бойових дій та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Проте, позивач наполягає на тому, що вказані виплати були проведені без врахування індексації грошового забезпечення на підставі якого розраховуються останні.

Водночас, відповідачем не надано до суду доказів протилежного.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Так, Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Частинами 1 та 5 статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Приписами частини 2 статті 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Згідно з частиною шостою статті 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Проте, відповідачем не було надано доказів того, що при звільнені з ВЧ НОМЕР_1 позивачу було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку з 2017 року по 2021 рік, як учаснику бойових дій та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань з урахуванням індексації грошового забезпечення позивача.

Слід зазначити, що належним відповідачем у справі є Військова частина НОМЕР_8 , а не Військова частина НОМЕР_2 , оскільки спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 та ВЧ НОМЕР_1 .

Таким чином, для повного захисту прав позивача, суд дійшов до висновку про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо недонарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій без урахування індексації; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 провести виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку з 2017 року по 2021 рік, як учаснику бойових дій з урахуванням індексації грошового забезпечення; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести донарахування та виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням індексації.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частини перша, друга статті 77 КАС України). У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції, Суд звертав увагу на необхідність покладення обов`язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням статті 77 КАС України.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, з огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Стосовно заявленого позивачем клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання ВЧ НОМЕР_2 подати в установлений судом термін з моменту набрання рішенням законної сили та зобов`язати надати звіт про виконання рішення суду (ст. 382 КАС України) суд зазначає наступне.

Згідно з приписами частин 1 та 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З огляду на вищевикладену норму діючого законодавства, суд зазначає, що у суду на даний час відсутні підстави вважати, що відповідачем ВЧ НОМЕР_1 не буде виконане рішення суду у даній справі, а відтак відсутні підстави для задоволення зазначеного клопотання позивача.

Також, позивач в позовній заяві просив суд відшкодувати витрати на надання професійної правничої допомоги.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно зі ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.134 КАС України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат у справі до суду надано договір про надання правової допомоги від 30.10.2021 року, квитанцію щодо оплати допомоги у розмірі 5000,00 грн.

Як вбачається з вказаного договору адвокатом надавались наступні послуги: консультація, надання запитів, претензій, скарг, складення позову, представництво інтересів в суді на суму 5000 грн.

Положеннями ч.5 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що вищевикладене, та часткове задоволення позовних вимоги, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача суму сплачених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст. 255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , третя особа - Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними бездійльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій без урахування індексації та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням індексації.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 донарахувати та провести виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , компенсації за невикористану додаткову відпустку з 2017 року по 2021 рік, як учаснику бойових дій з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 донарахувати та провести виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням індексації.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн. (три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Мар`єнко Л.М.