Справа № 520/21784/21
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2022-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2022 р. Справа № 520/21784/21
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Шевченко О.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд (з урахуванням уточнених позовних вимог), визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 464 грн. 89 коп. у день за період з 15.12.2018 по 21.10.2021 терміном 1 041 календарних днів у сумі 483 950 грн. 49 коп. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44; вирішити питання щодо понесених витрат на правничу допомогу у розмір 8 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що на виконання судового рішення військова частина НОМЕР_1 здійснила нарахування та виплату позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 лише 22.10.2021. Оскільки повний розрахунок при звільнені був проведений відповідачем лише 22.10.2021, то відповідач повинен був нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 15.12.2018 по 21.10.2021 (по час повного розрахунку) відповідно до статті 117 КЗпП України. Зазначає, що нормами спеціальних законів, які стосуються проходження та звільнення з військової служби, не регулюють питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, тощо, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), а тому згідно з положеннями ст. 9 КАС України суди повинні застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України. Також позивач вважає, що при виплаті сум середнього заробітку одночасно має здійснюватися компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Також ухвалою суду витребувано у відповідача - військової частини НОМЕР_1 , довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні календарні місяці перед його виключенням зі списків особового складу частини відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100; довідку (інші документи) про виплачену ОСОБА_1 суму грошового забезпечення при його звільненні з військової служби.

Відповідач правом подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді помічника командира частини - начальника служби охорони державної таємниці до 14.12.2018.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.12.2018 № 261 позивача 14.12.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Виплачено надбавку за проходження військової служби в розмірі 10% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 47% посадового окладу з 1 по 14 грудня 2018 року. Припинено доступ до роботи з відомостями, що містять державну таємницю. Також в наказі зазначено, що позивачем використано щорічну основну відпустку за 2018 рік тривалістю 15 календарних діб з 24 серпня по 7 вересня 2018 року та вказано, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплат грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, за 2018 рік позивач не отримав.

Позивач є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 (а.с. 8).

У зв`язку з проведенням не в повному обсязі нарахувань та виплат грошового забезпечення (індексації грошового забезпечення), позивач звернувся до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 у справі № 520/2905/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу 14.12.2018.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу 14.12.2018.

Згідно із виписки карткового рахунку позивача відповідач виконав рішення суду та 23.06.2020 виплатив позивачу грошові кошти на виконання рішення суду у справі № 520/2905/20 в розмірі 26070 грн 55 коп (а.с. 14).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 у справі № 420/1514/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення індексації грошового забезпечення задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини № НОМЕР_3 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення із визначенням базового місяця - січень 2008 року.

Зобов`язано військову частину № НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року з врахуванням раніше виплачених сум із застосуванням для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року базового місяця - січень 2008 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно із виписки карткового рахунку позивача відповідач виконав рішення суду та 22.10.2021 виплатив позивачу грошові кошти на виконання рішення суду в розмірі 84638 грн 93 коп (а.с. 13).

Учасниками справи не заперечується, що з позивачем проведено остаточний розрахунок при звільненні 22.10.2021 та військовою частиною під час виплати заборгованості на виконання рішення суду не нараховано та не виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 15.12.2018 по 21.10.2021 (по час повного розрахунку).

Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь період несвоєчасного розрахунку з 15.12.2018 по 21.10.2021, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, вказано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направлено на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим, і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключені військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Варто зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд зважає на можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (№ рішення в ЄДРСР 88952400) визначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Судовим рішенням у справі № 420/1514/21, яке набрало законної сили, встановлено право ОСОБА_1 на отримання та виплату індексації грошової забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018. Отже, в день виключення зі списків особової частини відповідач протиправно не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення, що підтверджується судовим рішенням.

З огляду на матеріали справи, позивача виключено зі списків особового складу військової частини 14.12.2018, а рішення суду у справі № 420/1514/21 виконано відповідачем 22.10.2021, на підтвердження чого позивачем надано виписку з карткового рахунку.

Оскільки в день виключення зі списків особового складу військової частини - 14.12.2018 відповідачем не було здійснено з ним остаточного розрахунку, а саме не було виплачено індексацію грошового забезпечення, то позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (21.10.2021 включно).

Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до абз 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 (надалі Порядок № 260), середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Ухвалою суду витребувано у відповідача - військової частини НОМЕР_1 , довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні календарні місяці перед його виключенням зі списків особового складу частини відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100; довідку (інші документи) про виплачену ОСОБА_1 суму грошового забезпечення при його звільненні з військової служби.

Відповідачем не надано витребувану судом інформацію, у зв`язку з чим суд ураховує в якості належних відомості про розмір грошового забезпечення, які зазначені в картці особового рахунку позивача, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 11,12).

Згідно з карткою особового рахунку грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за жовтень 2018 року 14179,05 грн; за листопад 2018 року 14179,05 грн (а.с.12).

За жовтень та листопад 2018 року позивачем відпрацьовано 61 календарний день (за жовтень 2018 року - 30 календарних днів, за листопад 2018 року - 31 календарних днів).

День звільнення позивача 14 грудня 2018 року вважається останнім днем служби.

Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 15 грудня 2018 року (з наступного дня після звільнення) по 21 жовтня 2021 року (день виплати не враховується) та становить 1041 календарних днів.

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (14179,05 грн + 14179,05 грн) : 61 календарних днів = 464,89 грн.

Отже, середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 грудня 2018 року по 21 жовтня 2021 року, яке належить стягнути на користь позивача, складає: 464,89 грн х 1041 календарних днів = 483950,49 грн.

Суд уважає за необхідне зауважити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20 зазначив, що для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, судам необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексація грошового забезпечення та грошова компенсація вартості не отриманого речового майна у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.

Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, суд враховує таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат за даними картки особового рахунку та витягу з наказу при звільненні складав 6364,46 грн, з яких: оклад за військовим званням 573,55 грн, посадовий оклад 2357,42 грн, надбавка за вислугу років 1025,84 грн, надбавка за доступ до державної таємниці 471,48 грн, надбавка за класність 471,48, надбавка за проходження військової служби - 395,68 грн, премія 1107,99 грн, що сумарно складає 4,9 % всіх виплат при звільненні, щомісячна допомога на оздоровлення за 2018 рік 12710,24 грн, що складає 9,79% від сум виплат, компенсація за невикористану відпустку при звільненні, виплачена на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 у справі № 520/2905/20 - 26070,55 грн, що сумарно складає 20,09 % виплат, належних позивачу при звільненні, а також 84638,93 грн (індексація грошового забезпечення), що складає 65,22% від загальної суми належної позивачу при звільненні (а.с. 11,12). Загальна сума грошового забезпечення при звільненні з урахуванням всіх сум, що належали до виплати при звільненні, становить 129784,18 грн (100%).

При цьому суд не враховує під час розрахунку сум середнього заробітку компенсацію за дні невикористаної відпустки, які нараховані та виплачені позивачу на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 у справі № 520/2905/20 - 26070,55 грн як суми, що невиплачені на день звільнення, оскільки позивач в межах строку звернення до суду не ініціював питання нарахування середнього заробітку за несвоєчасну виплату таких сум.

В даному випадку суд ідентифікує таку виплату компенсації за невикористану відпустку при звільненні, нараховану на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 у справі № 520/2905/20 в сумі 26070,55 грн, як суму виплат, що сумарно складає 20,09% виплат, належних позивачу при звільненні, але не враховує її як суму, що була виплачена несвоєчасно.

Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, становить 483950,49 грн.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також розміру майнових втрат, з огляду на те, що з позовом про визнання протиправною бездіяльності військової частини щодо ненарахування та невиплати індексації позивач звернувся зі спливом одного року після звільненні з військової служби, чим істотно збільшив кількість днів затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього грошового забезпечення з врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також застосовуючи формулу розрахунку середнього заробітку із застосуванням критеріїв пропорційності розміру відшкодування, яку запропонував Верховний Суд у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20, суд уважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 315632,51 грн (65,22% від 483950,49 грн), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Зменшення судом суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснено з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 483950,49 грн за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 84638,93 було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимог позову про нарахування та виплати позивачу компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб факт порушення був обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Разом з тим, зважаючи на ті обставини, що нарахування та виплата позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не проведено, то відсутні підстави вважати, що під час проведення такого нарахування будуть порушені приписи чинного законодавства, а тому суд вважає, що вимоги позову про накладення обов`язку на відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку № 44, є передчасними.

Крім того, позивач в прохальній частині позову просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат, шляхом стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Вирішуючи вказане клопотання, суд виходить з таких приписів чинного законодавства.

Відповідно до положень ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст.134 КАС України ).

Відповідно до ч. 3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Суд встановив, що на підтвердження понесених витрат представником позивача надані до суду копії:

- договору про надання правової (правничої допомоги) №04/12-11 від 12.11.2020 між позивачем та Адвокатським об`єднанням «МОДУМ»;

- додаткової угоди №1 до Договору про надання правничої допомоги №04/12-11 від 12.11.2020;

- ордер на надання правової допомоги, згідно з яким адвокат Буряк Олена Миколаївна була уповноважена керівником Адвокатського об`єднання «МОДУМ» на представництво у даній справі;

- акту виконаних послуг від 27.10.2021, складеного до договору про надання правової (правничої допомоги).

В акті фактично наданих послуг визначено, що на виконання умов Договору про надання правової допомоги надані наступні послуги:1. надання консультацій та узгодження правової позиції ; 2. опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців; 4. складання позовної заяви. Сторони домовилися, що вартість виконаних робіт згідно умов договору складає 8000 грн.

Згідно з ч. 4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За приписами ч. 5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст.134 КАС України).

Отже, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, має визначатися згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та підтверджуватися доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Тобто, договором про надання правової допомоги має бути визначено вартість робіт (послуг) адвоката.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

Враховуючи часткове задоволення позову щодо суми середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний виплатити за весь час несвоєчасного розрахунку, а також відмови в задоволенні вимог про компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку № 44, суд вважає, що на користь позивача належить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 000,00 грн пропорційно до задоволених позовних вимог (1/2 від 8000,00 грн).

Таким чином, заява про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 КАС України пропорційно задоволеним позовним вимогам (50%) з урахуванням того, що за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 4839,50 грн.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2419,75 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.12.2018 по 21.10.2021 в сумі 315632 (триста п`ятнадцять тисяч шістсот тридцять дві) грн 51 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн 00 коп та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2419 (дві тисячі чотириста дев`ятнадцять) грн 75 коп за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Шевченко О.В.