Справа № 520/10072/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2022-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Сагайдак В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 р. Справа № 520/10072/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 01.09.21 по справі № 520/10072/21

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (далі за текстом також - позивачі) звернулися до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі за текстом також - відповідач, ДМС України), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - ДМС України в Харківській обл.), в якому просили:

- скасувати рішення ДМС України, від 30.12.2020 про визнання недійсними посвідок на постійне проживання на території України, видані на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 адміністративний позов задоволено.

Скасовано рішення ДМС України від 30.12.2020 про визнання недійсними посвідок на постійне проживання на території України, видані на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДМС України на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ДМС України оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив необґрунтоване та неправомірне рішення, без урахування обставин, що мають значення для ухвалення рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем наведені обставини справи та зазначено, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доказів ДМС України щодо незаконності прийняття рішення про залишення позивачів на постійне проживання в Україні та документування посвідками на постійне проживання в Україні для іноземних громадян, а отже оскаржуване рішення є таким, що прийняте на підставі норм та відповідно до вимог законодавства, що регулює правовідносини у сфері імміграції іноземців та осіб без громадянства в Україні.

За результатами апеляційного розгляду ДМС України просила скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Позивачі є громадянами Сполучених Штатів Америки, постійно проживають в Україні за адресою: АДРЕСА_1

Позивач, ОСОБА_1 , прибув в Україну на запрошення Харківської релігійної громади.

Так, 15.04.2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до ВГП та ІС УМВС України в Харківській області із заявою про залишення їх в Україні на постійне проживання разом із дітьми.

Керівництвом ВГП та ІС УМВС України в Харківській області 05.06.2002 на підставі п.1 ч.2 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" №3929-ХІІ від 04.02.1994 (далі - Закон №3929-ХІІ) було прийнято рішення про залишення громадян США, позивачів, на постійне проживання в Україні та документовано тимчасовими посвідками на постійне проживання в Україні терміном дії - до 05.06.2004, які було продовжено 06.04.2004 на термін дії - безстроково.

В подальшому, за заявою ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в їх посвідки були внесені діти.

Рішенням ДМС України від 30.12.2020 (наказ №231 від 30.12.2020) , яке винесено на підставі висновку ГУ ДМС України в Харківській обл., визнані недійсними посвідки на постійне проживання на території України, видані на ім`я позивачів.

Позивачі, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернулися за їх захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із відсутності законних підстав для скасування позивачам посвідок на постійне проживання в Україні та, як наслідок, незаконності і необґрунтованості оскаржуваного рішення відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи та виходить з такого.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Правовий статус іноземців в Україні визначено Законом №3929-ХІІ.

Даним законом закріплені основні права, свободи та обов`язки іноземних громадян та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні та визначено порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Закону №3929-ХІІ іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він має: в Україні законне джерело існування; - перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України; - перебуває на утриманні громадянина України;- має на своєму утриманні громадянина України; - в інших передбачених законами України випадках.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 за № 2491-III (далі - Закон №2491-ІІІ) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону №2491-ІІІ визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з абз.6 ст.1 Закону №2491-ІІІ посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст. 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Вказана норма регулює відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при скасуванні дозволу на імміграцію та не передбачає випадків скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання врегульований спеціальним нормативно-правовим актом, як-то Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 321 (в подальшому - Порядок № 321), який прийнятий відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", частини 18 статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та пункту 3 статті 5 Закону України "Про імміграцію".

Пунктом 1 Порядку № 321 передбачено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п. 3 Порядку № 321, посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Згідно із п. 9 Порядку № 321, оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів".

Відповідно до п. 16 Порядку № 321, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Пунктом 38 Порядку №321 встановлено, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

У той же час, вказаним Порядком передбачено підстави для вилучення, визнання недійсною або знищення посвідок.

Відповідно до п. 72 Порядку № 321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:

1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації);

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) непридатності посвідки для подальшого використання;

4) скасування посвідки;

5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена;

6) смерті особи, якій видано посвідку;

7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії;

8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства;

9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців;

10) коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку.

Згідно із п. 73 Порядку № 321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Таким чином, нормами вказаного Порядку визначено виключні підстави для визнання недійсними посвідок на постійне проживання, зокрема у разі якщо вони видані з порушенням вимог законодавства.

Як встановлено судовим розглядом, спірним рішенням ДМС України від 30.12.2020 (наказ №321), яке винесено на підставі висновку ГУ ДМС України в Харківській обл., визнані недійсними посвідки на постійне проживання на території України, видані на ім`я позивачів. Підставою для визнання посвідок на постійне проживання позивачів недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню зазначено підпункт 8 пункту 72 Порядку № 321.

Зі змісту вище зазначеного висновку ГУ ДМС України в Харківській обл. встановлено, що підставою для визнання недійсними посвідок на постійне проживання на території України, виданих на ім`я позивачів, є те, що позивачі документовані посвідками на постійне проживання з порушенням чинного законодавства України, оскільки рішення по особистій справі було прийнято 05.06.2002 керівництвом ВГП та ІС УМВС України в Харківській області відповідно до Закону № 3929-ХІІ, незважаючи на те, що 07.08.2001 вже набрав чинності Закон №2491-ІІІ.

Проте, при наданні позивачам посвідок на постійне проживання в Україні міграційна служба проводила перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивачів, інформація про наявні підстави для відмови у надання таких посвідок відсутня.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що оскільки наділений відповідними повноваженнями орган видав позивачам посвідки на постійне проживання ще у червні 2002 року, то позивачі правомірно розраховували на відповідність виданих документів нормам чинного законодавства.

Як слідує із обставин справи, відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачів і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивачів за відсутності будь-якої вини останніх.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Тому, будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 Європейської конвенції прав людини не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивачів визнання недійсними та вилучення посвідок на постійне проживання має наслідком повну зміну способу життя.

Крім того, колегія суддів зазначає, що навіть якщо в 2002 році посвідка на постійне проживання позивачам надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на позивачів є неприпустимим.

Аналіз обставин прийняття рішення ДМС України від 30.12.2020 про визнання недійсними посвідок на постійне місце проживання на території України, дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 129 Основного Закону суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Враховуючи те, що право позивачів, яке є складовою принципу верховенства права, було порушено, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обгрунтованості заявлених позовних вимог та наявності підстав для скасування рішення ДМС України від 30.12.2020 про визнання недійсними посвідок на постійне проживання, видані на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

З урахуванням приписів статті 139 КАС України, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №520/10072/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін