Справа № 520/7833/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 р. Справа № 520/7833/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2021, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 10.09.21 по справі № 520/7833/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час розрахунку при звільненні в розмірі 434320,80 грн (чотириста тридцять чотири тисячі триста двадцять гривень 80 коп.) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 20000,00 грн (двадцять тисяч грн. 00 коп) моральної шкоди за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після звільнення зі служби, ВЧ НОМЕР_1 не провела кінцевий розрахунок із позивачем, а саме не виплатила компенсацію за невикористані дні додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, у зв`язку з чим позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду, який рішенням від 17.03.2021 по справі № 520/353/21 зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу зазначену компенсацію. На виконання вимог вказаного рішення, ВЧ НОМЕР_1 було нараховано позивачу зазначену компенсацію лише 15.04.2021. Посилаючись на приписи ст. 117 КЗпП України, враховуючи непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку в день звільнення, вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку, розмір якого, на думку позивача, з урахуванням середньоденного розміру грошового забезпечення (371,85 грн) становить 434320,80 грн.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 20000,00 грн ОСОБА_1 обґрунтовує допущеною відповідачем протиправною бездіяльністю щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за дні невикористаної відпустки як учаснику бойових дій, яку було здійснено лише після звернення до суду, що викликало у нього психічне напруження у зв`язку з очікуванням судового рішенням та розчаруванням в державній політиці у сфері трудового, соціального та правового захисту військовослужбовців.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2021 р. по справі № 520/7833/21 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) середній заробіток за час розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн (п`ять тисяч гривень) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з ВЧ НОМЕР_1 внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2021 по справі № 520/7833/21 змінити в частині визначення розміру суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні та відмови у задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про прийняття судом першої інстанції рішення без наведення в останньому ґрунтовних (мотивованих) висновків щодо підстав зменшення заявленої (розрахованої) позивачем суми середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні, та без врахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, за якими розмір простроченої заборгованості ротодавця щодо виплати працівнику здійснюється виходячи з всіх належних сум, передбачених трудовим законодавством на день звільнення. При цьому, положення КЗпП України не містять норм про можливість зменшення розміру відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Посилаючись на положення ст.237-1 КЗпП, постанови Верховного Суду від 24.03.2020 у справі № 818/607/17, від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, від 22.01.2020 у справі № 560/798/16-а та практику Європейського Суду з прав людини, вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню у повному обсязі.

У поданій 13 січня 2022 року до суду апеляційної інстанції заяві позивач просив стягнути на користь позивача за рахунок ВЧ НОМЕР_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6500,00 грн.

Відповідач у надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 відмовити в повному обсязі, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2021 по справі № 520/7833/21 залишити без змін, з огляду на безпідставність вимог позивача про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні щодо виплати грошової компенсації за невикористану відпустку, яка не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, що унеможливлює розповсюдження на спірні відносини вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Наполягав, що у військової частини не виникло правових підстав для виплати спірної компенсації під час звільнення ОСОБА_1 , оскільки право військовослужбовців на отримання грошової компенсації за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій, реалізується шляхом подання відповідної заяви (рапорту) за місцем служби, чого не було здійснено позивачем.

Заперечуючи проти вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, зазначив, що позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно словами, не надавши до матеріалів справи жодних належних та допустимих доказів її наявності та розміру.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 по справі № 520/353/21, яке набрало законної сили, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 НГУ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.06.2017 по 01.02.2018, виходячи грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення - 01 лютого 2018 року.

Зобов`язано Військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.06.2017 по 01.02.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення - 01 лютого 2018 року.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем 15.04.2021 перераховано на банківський рахунок позивача кошти у розмірі 7235,8 гривень, що підтверджується випискою по картці від 20.04.2021 № 9ВКСК2JAMGNBNEBH.

Посилаючись на наявність підстав для стягнення середнього заробітку за увесь час затримки належних позивачу при звільненні сум (грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій з 16.06.2017 по 01.02.2018) по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при проведенні остаточного розрахунку, який було здійснено на час звільнення позивача з військової служби, протиправно не виплатив ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, що призвело до втрати частини доходу позивача, та є підставою для стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені по час фактичної виплати заборгованості.

При цьому, суд першої інстанції вважав розумним, справедливим та пропорційним визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення у сумі 5000,00 грн, а не у сумі 434 320,80 грн, як просив позивач.

Відмовляючи у задоволені вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 20000,00 грн моральної шкоди за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, з огляду на недоведення позивачем факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також незазначення, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди.

Задовольняючи частково вимоги позивача про стягнення з ВЧ НОМЕР_1 судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги та зменшуючи їх розмір до суми 2000 грн, суд першої інстанції послався на незначну складність справи та непроведення судових засідань.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи (перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову), визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Проте, спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, зокрема, тим, які проходили службу в органах Служби безпеки України, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку), в той же час такі питання унормовані положеннями Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), що не заборонено спеціальним законодавством.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17, від 04.12.2019 по справі № 825/66/16.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Як зазначалось вище, на виконання рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 по справі № 520/353/21, яким зобов`язано Військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.06.2017 по 01.02.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення - 01 лютого 2018 року, відповідач 15.04.2021 провів розрахунок з позивачем та виплатив йому 7235,80 грн в рахунок вказаної компенсації, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 20.04.2021 № 9ВКСК2JAMGNBNEBH (а.с. 8) та довідкою ВЧ НОМЕР_1 про нараховані та виплачені суми при звільненні ОСОБА_1 та виплати за рішенням суду.

Враховуючи, що на дату виключення позивача зі списків особового складу (01.02.2018) з ним не було проведено остаточного розрахунку, що підтверджується вищенаведеними рішенням суду, а виплату грошової компенсації за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 16.06.2017 по 01.02.2018 відповідачем здійснено лише 15.04.2021, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування у спірних відносин положень ст.ст.116 та 117 КЗпП та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.02.2018 (день виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по день фактичного розрахунку 15.04.2021, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України.

Предметом апеляційного перегляду є розмір середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 01.02.2018 (дати виключення позивача зі списків особового складу військової частини) до моменту остаточного розрахунку 15.04.2021.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції, встановлюючи право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, самостійно визначив його розмір у сумі 5000,00 грн без наведення жодних розрахунків (механізмів, формул) та будь-якого обґрунтування, що не може вважатися прийнятним.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засаді верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення

Виходячи зі змісту приписів ст. 80 КАС України, суд має право за власною ініціативою витребувати докази для з`ясування обставин, встановлення яких потребує якісний та належний розгляд справи, про те, незважаючи на відсутність в матеріалах справи певних даних, які були необхідні для визначення розміру належного позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не скористався такою процесуальною можливістю, що в підсумку призвело до неправильного обрахунку вказаного розміру.

При цьому, слід зауважити, що суд першої інстанції мав достатньо часу для того щоб дослідити матеріали справи на предмет наявності в них документів, в яких міститься інформація про розмір та структуру грошового забезпечення позивача з червня 2017 року по лютий 2018 року (період, за який не виплачено компенсації за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій), розмір середньоденного грошового забезпечення позивача та, відповідно, витребувати їх у сторін, оскільки дана справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції майже чотири місяці, що в свою чергу є порушенням, встановленого ст. 258 КАС України, строку розгляду справи за правилами спрощеного провадження, який не має перевищувати шістдесяти днів з дня відкриття провадження.

Відтак суд апеляційної інстанції вважає за необхідне здійснити відповідний розрахунок самостійно.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки ВЧ 3005 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за грудень 2017 року та січень 2018 року складає загалом 16010,8 грн (14960,80 грн + 1050,00 грн).

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення є 01.02.2018, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є грудень 2017 року (31 календарний день, розмір грошового забезпечення 14960,80 грн) та січень 2018 року (31 календарних днів, розмір грошового забезпечення 1050,00 грн).

Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 258,24 грн (16010,80 грн/62 календарних дня).

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (01.02.2018) та дату проведення остаточного розрахунку (15.04.2020), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1168 днів.

З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за 1168 днів, складає 301624,32 грн (1168 (час затримки)* 258,24 грн (розмір середньоденного грошового забезпечення).

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, що вплинули затримку розрахунку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що одним з факторів, що суттєво вплинув на розмір середнього заробітку (301624,32 грн), слугував тривалий проміжок часу затримки відповідачем розрахунку належної позивачу грошової компенсації за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що становить 1168 днів. Така затримка пов`язана з протиправною бездіяльністю відповідача щодо ненарахування позивачу грошової компенсації за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 16.06.2017 по 01.02.2018 станом на день звільнення, що була предметом розгляду Харківського окружного адміністративного суду у межах справи № 520/353/21, виплату якої здійснено лише внаслідок позитивного рішення суду.

З довідки Військової частини НОМЕР_1 від 07.02.2022 № 10 про доходи ОСОБА_1 , витягу з реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості) (форма ОК-7) колегією суддів встановлено, що загальна сума виплаченого позивачу грошового забезпечення з червня 2017 року по лютий 2018 року (період, за який не виплачено компенсації за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) становить 98178,20 грн.

При цьому, недоплачена сума компенсації за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за вказаний період складає 7235,20 грн, що у процентному виразі дорівнює 7,37 % від 98178,20 грн.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Беручи до уваги суму несвоєчасно сплаченої позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за вказаний період (7235,20 грн), відсоток цієї суми (7,37 %) відносно розміру виплаченого грошового забезпечення з червня 2017 року по лютий 2018 року (період, за який не виплачено компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) (98178,20 грн), колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку до 22229,71 грн (301624,32 * 7,37%).

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку про необхідність керуватися принципом співмірності, та зазначає, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача є стягнення з Військової частини № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час розрахунку при звільненні в розмірі 22229,71 грн з відрахуванням установдених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Слід зауважити, що відповідно до абзацу першого пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за весь час затримки виплати, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки виплати, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки виплати зменшується на суму податків і зборів.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн за час затримки розрахунку при звыльненні, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в ст. 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що звертається до суду із таким позовом.

Разом з тим, позивачем ані в позові, ані в апеляційній скарзі, жодним чином не наведено належних мотивувань для стягнення моральної шкоди, у тому числі у заявленому розмірі, не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправними діями відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім зазначеного, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Саме по собі твердження позивача про заподіяння йому шкоди не є підставою для стягнення з державного бюджету на його користь 20000,00 грн моральної шкоди, оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодних доказів погіршення стану його здоров`я (медичних довідок, висновків тощо), а також доказів настання у позивача інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Слід зауважити, що для вирішення питання щодо відшкодування шкоди обов`язково необхідно встановити наявність одночасно трьох складових: підтвердження факту заподіяної шкоди правам заявника саме внаслідок протиправного діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 20000,00 грн.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь 20000,00 грн моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.07.2019 по справі № 823/628/17, який в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

З приводу вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6500,00 грн (щодо складання апеляційної скарги), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Положеннями частин 3 та 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).

З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа № 815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа № 640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа № 280/2635/20).

На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії договору № 30/1 про надання правничої/правової допомоги від 01.05.2021, акту наданих послуг по справі №520/7833/21 від 01.10.2021 (додаток 2), квитанції прибуткового касового ордера № 01/10 від 01.10.2021 (типова форма N KO-1).

Зі змісту п. 1.1 договору № 30/1 про надання правничої/правової допомоги від 01.05.2021 (далі договір № 30/1 від 01.05.2021) вбачається, що адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту у адміністративній справі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, яка буде розглядатись у Харківському окружному адміністративному суді.

Адвокат надає правову допомогу у вигляді: забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта у зазначеному в п.1.1. договору статусі, особи; надання клієнту правової інформації, консультації і роз`яснень з правових питань, правового супроводу захисту інтересів, а також складення заяв, скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод, і законних інтересів клієнт, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення будь-якого судочинства, а також в інших державних органах, установах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів клієнта в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (п.1.2 договору № 30/1 від 01.05.2021).

Зі змісту п.п. 4.7, 4.8 договору № 30/1 від 01.05.2021 вбачається, що клієнт сплачує гонорар у день підписання акту наданих послуг. (додаток 2). Сторони можуть встановити сплату гонорару в розмірі за принципом «pro bono», про що зазначається у додатку № 1 до договору.

Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок адвоката.

З Акту наданих послуг по справі № 520/7833/21 від 06.05.2021 колегією суддів встановлено, що адвокат (Хижняк О.С.) передав, клієнт ( ОСОБА_1 ) прийняв наступні послуги за фіксованою ціною: складання апеляційної скарги 6500 грн.

Вказану суму позивачем було перераховано на користь адвоката, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордера № 01/10 від 01.10.2021.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст.134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

На виконання вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог (вказаний висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги отриманої при розгляді справи в суді першої інстанції, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, складністю справи та виконаних робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання робіт (надання послуг).

Разом з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази подання відповідачем заперечень з приводу заявленого до відшкодування розміру судових витрат, не наведено жодного доводу, який би свідчив про неспівмірність заявленої позивачем суми витрат на правничу допомогу зі складністю справи, характером та обсягом виконаних адвокатом робіт або непідтвердження вимоги про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу належними та допустимими доказами.

При цьому як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було отримано засобами електронного зв`язку заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу від 13.01.2021, що підтверджується наявним в матеріалах справи звітом про направлення електронного листа, а також поданим відповідачем відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому наведено лише доводи щодо правомірності невиплати відповідачем компенсації за дні невикористаної відпустки під час звільнення позивача та відсутні будь-які заперечення щодо стягнення на користь позивача за рахунок Військової частини НОМЕР_1 витрат на правничу допомогу.

Таким чином, враховуючи відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявленого представником позивача розміру витрат на правничу допомогу, з огляду на наведений вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав у суду апеляційної інстанції зменшувати заявлену суму до стягнення у виппадку задоволення позову у повному обсязі.

Разом з цим, оскільки позовні вимоги апеляційної скарги задоволено частково, колегія суддів вважає, що розмір витрат на правову допомогу, який підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 слід визначити на рівні 332,80 грн, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (5,12% від 6500,00 грн, де 5,12% = 22229,71 грн (визначена судом апеляційної інстанції сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача) : 434320,80 грн (заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку за час розрахунку при звільненні) * 100).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку встановлюючи право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак невірно визначив розмір такого відшкодування, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2021 по справі № 520/7833/21 слід змінити, шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови, та абзацу другого резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) середній заробіток за час розрахунку при звільненні в розмірі 22229,71 грн (двадцять дві тисячі двісті двадцять дев`ять) 71 коп.".

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2021 по справі № 520/7833/21 - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, а абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) середній заробіток за час розрахунку при звільненні в розмірі 22229,71 грн (двадцять дві тисячі двісті двадцять дев`ять) 71 коп.".

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2021 по справі № 520/7833/21 - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 332,80 (триста тридцять дві) грн 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій