Справа № 200/7305/21
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року справа №200/7305/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 р. (у повному обсязі складено та підписано 18 жовтня 2021 у м. Слов`янськ) у справі № 200/7305/21 (головуючий І інстанції суддя Бєломєстнов О.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій Міністерства юстиції України, що виявилася у відмові в наданні публічної інформації про кількість повідомлень територіальних органів державної виконавчої служби щодо вчинення кримінальних та адміністративних правопорушень,

ВСТАНОВИВ:

На адресу Донецького окружного адміністративного суду 11 червня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, в якій позивач просив:

- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України, що виявилися у відмові в наданні позивачу публічної інформації про кількість повідомлень територіальних органів державної виконавчої служби щодо вчинення кримінальних та адміністративних правопорушень, які надійшли до Департаменту виконавчої служби протягом квітня 2021 року, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації № 07/05-01 від 07.05.2021 року, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України за № ПІ-Т-1897;

- зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути запит позивача на отримання публічної інформації № 07/05-01 від 07.05.2021 року, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України за № ПІ-Т-1897, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. (а.с. 2-10).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України, що виявилися у відмові надати позивачу публічну інформацію про кількість повідомлень територіальних органів державної виконавчої служби щодо вчинення кримінальних та адміністративних правопорушень, які надійшли до Департаменту виконавчої служби протягом квітня 2021 року, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації № 07/05-01 від 07.05.2021 року.

Зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути запит позивача про надання публічної інформації № 07/05-01 від 07.05.2021 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішення суду звернено до негайного виконання.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь позивача судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок. (а.с. 214 - 217).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18.10.2021 року виправлена описка у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 05.10.2021 року. У десятому абзаці резолютивної частини рішення суду першої інстанції вважати вірним зміст «Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.» замість невірного змісту - «До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Донецький окружний адміністративний суд» (а.с. 218).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також просив зупинити дію/виконання рішення суду до закінчення його перегляду в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що запит на інформацію, для розгляду якого виникає потреба попередньої перевірки, аналізу запитуваної інформації та створення не підпадає під ознаки публічної інформації. Таким чином, для підготовки відповіді позивачу була потреба у вжитті ряду заходів, зокрема, пошуку, виокремлення інформації серед значної кількості документів, обробці та її створення, що не відповідає основним засадам Закону України «Про доступ до публічної інформації». Також апелянт посилається на те, що відсутні обставини, які зумовлюють негайне виконання рішення (а.с. 225-233).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач 07.05.2021 року звернувся до Міністерства юстиції України із письмовим запитом на отримання публічної інформації № 07/05-01, у якому просив надати інформацію про кількість повідомлень територіальних органів державної виконавчої служби щодо вчинення кримінальних та адміністративних правопорушень, які надійшли до Департаменту виконавчої служби протягом квітня 2021 року (а.с.14).

Від Міністерства юстиції України на електронну пошту позивача 11.05.2021 року надійшов лист-відповідь № 4849/ПІ-Т-1897/20.5.1., зі змісту якого вбачається, що позивачу повідомлялося, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Зазначено, що Департаментом державної виконавчої служби облік запитуваної інформації не ведеться (а.с.46-47).

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Правилами частини 1 статті 5 Закону України «Про інформацію» окреслено: кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

За унормуванням статті 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII (далі Закон України «Про інформацію», Закон № 2657) інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Приписи статті 5 Закону України «Про інформацію» обумовлюють, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 р. № 2939-VІ (далі Закон № 2939-VІ), відповідно до статті 1 якого публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні, про що зазначено в частині першій статті 19 Закону № 2939-VІ. Крім того даною статтею визначено порядок оформлення запитів на інформацію.

Так, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина друга). Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача (частина третя вказаної статті) та має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (частина п`ята).

Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VІ).

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність і об`єктивність наданої інформації та оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VІ).

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2939-VІ інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Частиною другою статті 6 цього Закону № 2939-VІ визначено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Пунктом 2 частини першої статті 15 Закону № 2939-VІ передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 2939-VІ зобов`язані:

1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

За змістом частин першої, другої та четвертої статті 20 Закону № 2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Будь-яка інформація за унормуванням частини 2 статті 20 Закону України «Про інформацію» є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Вичерпний перелік випадків, коли розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту про надання інформації, установлений нормами частини першої статті 22 Закону № 2939-VІ. Такими випадками є:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (частини друга-п`ята статті 22 Закону № 2939-VІ).

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:

1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що публічна інформація як вид інформації виокремлена з-поміж інших за такими ознаками: вона має бути відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях; вона отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; вона перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Відсутність якоїсь із цих ознак має означати, що така інформація не є публічною. При цьому означення публічна не звужено повною відкритістю, доступністю інформації. Створені в процесі діяльності суб`єкта владних повноважень документи можуть містити як відкриту інформацію, так і інформацію з обмеженим доступом, яка, однак, не втрачає у зв`язку із цим ознаки публічної. Обов`язок розпорядника інформації надати на запит інформацію, яка є в його володінні, презюмується.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою. Тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлених шляхом застосування трискладового тесту, передбаченого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI, означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права в подібних відносинах викладений у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 9901/510/18, від 30.01.2020 у справі № 806/1959/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 9901/249/19.

Положеннями статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що запитувач має право оскаржити, зокрема: відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, в пункті 1 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям відображеності та задокументованості і є публічною.

Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин. Для цього, серед критеріїв має бути оцінено чи є інформація готовою та доступною. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

З наведеного слідує висновок, що запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститься, принаймні, в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Судами встановлено наступне.

Наказом Міністерства юстиції України від 14.04.2017 № 1277/5 затверджено перелік відомостей, що становлять службову інформацію в Міністерстві юстиції України.

При цьому номенклатуру справ Департаменту державної виконавчої служби не включено до відомостей, що становлять службову інформацію у Міністерстві юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.2019 року № 3101/5 затверджена Інструкція з діловодства в Міністерстві юстиції України (далі - Інструкція з діловодства в Міністерстві юстиції України).

Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України (абзац другий пункту 180) визначено, що до номенклатури справ включаються назви справ, що формуються та відображають усі етапи роботи, яка документується в Міністерстві. Строки зберігання документів визначаються під час реєстрації або створення проекту документа автором.

Пунктом 182 розділу VI Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України встановлено, що номенклатура справ структурного підрозділу створюється в електронній формі (додаток 6) посадовою особою відповідальною за діловодство в підрозділі, не пізніше 15 листопада поточного року та погоджується в Департаменті комунікації, документообігу та контролю.

Форма та зміст Додатку 6 до Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України передбачає, зокрема, наявність кваліфікованого електронного підпису особи, відповідальної за діловодство у підрозділі укладання, якою сформовано таблицю (складено номенклатуру), керівника підрозділу укладання та відповідального (уповноваженого) працівника архіву Міністерства.

У матеріалах справи міститься номенклатура справ Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на 2021 рік, яка зареєстрована у Міністерстві юстиції України 25.11.2020 року за № 39-20.3-20, має кваліфікований електронний підпис директора Департаменту державної виконавчої служби.

Таким чином відповідач веде облік та накопичення інформації, яку запитував позивач у цій справі.

Як вбачається з вказаної номенклатури справ, розпорядник інформації веде номенклатурну справу № 20.5-05, до якої в хронологічному порядку додаються документи (спецповідомлення) територіальних органів державної виконавчої служби щодо вчинення кримінальних та адміністративних правопорушень, які надходять до Міністерства юстиції України, структурним підрозділом якого є Департамент державної виконавчої служби.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято посилання відповідача на те, що облік запитуваної інформації не ведеться Департаментом державної виконавчої служби, враховуюче наступне.

За результатами аналогічного запиту позивача від 27.04.2021 року № 27/04-02 про кількість повідомлень територіальних органів державної виконавчої служби щодо вчинення кримінальних та адміністративних правопорушень, які надійшли до Департаменту державної виконавчої служби протягом січня 2021 року, директором Департаменту державної виконавчої служби листом-відповіддю № 4599/ПІ-Т-1751/20.5.1 від 30.04.2021 року позивачу була надана запитувана інформація. Повідомлено, що до Департаменту державної виконавчої служби протягом січня 2021 року надійшло одне повідомлення щодо затримання державного виконавця в рамках кримінального провадження.

У зв`язку з тим, що судом встановлено, що облік запитуваної позивачем інформації відповідачем ведеться, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо неправомірної відмови позивачу в наданні інформації за його запитом № 07/05-01 від 07.05.2021 року.

Посилання відповідача на специфічні підстави для існування у нього інформації за січень 2021 року не прийнято судом першої інстанції до уваги у зв`язку з тим, що наведене підтверджує відсутність значних інтелектуальних зусиль, необхідних для зібрання аналогічної інформації з урахуванням обов`язковості її обліку у призначеній для цього номенклатурній справі.

Вказане підтверджує, що у відповідача наявна запитувана позивачем інформація.

Велика Палата ЄСПЛ у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини»(«Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary») (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункт 158-170):

- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

- готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

Доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача - запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування.

Частинами першою - другою статті 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI.

Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону (частина перша статті 22 Закону № 2939-VI).

Відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ), тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав для обмеження в доступі до публічної інформації, встановленого шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (частина друга статті 6 Закону № 2939-VI).

Обмеження доступу до конкретної інформації, яка є в її розпорядника, допускається за умови застосування цим розпорядником вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону № 2939-VІ у сукупності. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18 та від 10 грудня 2019 року у справі № 9901/249/19).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації. Тому розпорядник не може нести тягар відповідальності за ненадання запитувачу інформації, якої нема в його володінні (див. близькі за змістом висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 9901/925/18).

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Приписами частини першої статті 371 КАС України занотовано: негайно виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1-4 частини першої статті 283 цього Кодексу.

Таким чином рішення суду у цій справі підлягає негайному виконанню.

Відповідно до положень частин першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст .ст. 311, 315, 316, ч. 4 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 р. залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 р. у справі № 200/7305/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2022 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв