Справа № 160/6495/21
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2021 року Справа № 160/6495/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради (відповідач 1), Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради (відповідач 2) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
23.04.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради (відповідач 1), Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради (відповідач 2), в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №8/7-139 від 02.02.2021 року щодо безпідставної відмови ОСОБА_1 у клопотанні №36/132 від 13.01.2021 року на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Дніпровську міську раду вчинити дії по перегляду питання (рішення) щодо надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у приватну власність та прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у встановлений частиною другою статті 118 Земельного кодексу України місячний строк.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 13 січня 2021 року позивач звернулась до Дніпровської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для її подальшої приватизації з цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), до якого були надані всі документи, передбачені ч.6 ст.118 Земельного кодексу України. За результатами розгляду цього клопотання Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради листом №8/7-139 від 02.02.2021р. повідомив позивача про те, що відповідно до ст.382 ЦК України користування квартирою АДРЕСА_2 , не надає право на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а для оформлення правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку позивачці необхідно надати документи, які підтверджують право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , тому у зв`язку із відсутністю таких документів, клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для приватизації земельної ділянки залишається без опрацювання. Водночас, позивач вважає безпідставними викладені у вищевказаному листі твердження, оскільки жодна норма закону не вимагає надання вищевказаних документів, на яких наполягає відповідач, а в ст.118 Земельного кодексу України закріплено вичерпний перелік документів, необхідних для надання разом із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, які і були надані позивачем. Також позивач зазначає, що нею додатково до клопотання було надано копію договору купівлі-продажу на квартиру АДРЕСА_3 , а також копію рішення про визнання вказаної квартири одноквартирним житловим будинком, копію технічного паспорту на вказану нерухомість. Враховуючи вищевикладене, позивач вказує на те, що у відповідача не було підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Також, на переконання позивача, відповідачем під час розгляду її клопотання не дотримано вимог ч. ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України, а саме: не розглянуто її клопотання на пленарному засіданні міської ради у місячний строк та не надано їй у цей строк ані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ані мотивованої відмови у його наданні. На підставі цього позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: належним чином завіреної копії ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ№1066472 від 15.04.2021 року для відповідачів.
На виконання вимог ухвали суду від 28 квітня 2021 року, до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 20.05.2021р. надійшло клопотання позивача про долучення документів до матеріалів справи, яким усунуто вищезазначені недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі №160/6495/21 за вищевказаною позовною заявою ОСОБА_1 та призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з 25.06.2021 року за наявними у справі матеріалами у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257-262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 13.01.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на ділянці розміщено одноповерховий житловий будинок, цільове призначення ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
До вищезазначеного клопотання ОСОБА_1 додано копії наступних документів: паспорта громадянина України; довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, а також план земельної ділянки (картографічний документ), складений в масштабі, який забезпечує відображення всіх елементів та написів, що містять графічне зображення земельної ділянки із зазначенням місця розташування її меж, контурів, об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці; копію договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2019 року; копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.09.2019 р. (індексний номер витягу 180324957).
Вказане клопотання зареєстроване відповідачем 13.01.2021 за № 36/132.
За результатами розгляду вищезазначеного клопотання позивача Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради листом «Про розгляд клопотання від 13.01.2021 р. №36/132» від 02.02.2021р. за №8/7-139 повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до ст.382 ЦК України, користування квартирою АДРЕСА_2 , не дає право на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а для оформлення правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку необхідно надати документи, які підтверджують право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , тому у зв`язку із відсутністю таких документів, клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для приватизації земельної ділянки залишається без опрацювання та буде передано в архів.
Вважаючи протиправною вищевказану відмову відповідача-2 щодо розгляду її клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та посилаючись на недотримання відповідачем-1 процедури розгляду означеного клопотання позивача, передбаченої ч. ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлений Земельним кодексом України.
Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно з п. «г» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.
За приписами ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно до ч.7 ст.118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, положення статті 118 ЗК України містять вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Таким чином, якщо особою, яка звернулася до відповідного суб`єкта владних повноважень виконані всі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні.
З іншого боку, подання зацікавленою особою документів, необхідних для розгляду клопотання, не в повному обсязі або виявлення у документах, поданих замовником, недостовірних відомостей об`єктивно перешкоджають розгляду та винесенню законного рішення про надання дозволу/вмотивованої відмови на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
У разі надання особою пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з недоліками щодо комплектності, форми чи змісту, відповідний орган має право звернутися до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки. Така дія є правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх прав на землю. Зазначена пропозиція щодо усунення недоліків не може вважатися «відмовою у наданні дозволу» у розумінні частини сьомої статті 118 ЗК України. Проте, звернення з такою пропозицією не звільняє відповідний орган від обов`язку прийняти рішення щодо надання дозволу (або відмову) в межах встановленого законом місячного строку.
За змістом положень ст.122 Земельного кодексу України вирішення питань стосовно передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Згідно зі ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільська, селищна, міська рада питання регулювання земельних відносин повинна вирішувати виключно на пленарних засіданнях і відповідно до закону.
Відповідно до ст.5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, чинним законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесії.
Відповідно до ст.42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільський, селищний, міський голова, зокрема, скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради; забезпечує підготовку на розгляд ради проектів програм соціально-економічного та культурного розвитку, цільових програм з інших питань самоврядування, місцевого бюджету та звіту про його виконання, рішень ради з інших питань, що належать до її відання; оприлюднює затверджені радою програми, бюджет та звіти про їх виконання.
З аналізу вище вказаних правових норм слідує, що законодавством чітко визначено, що орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою від 13.01.2021 року зареєстроване відповідачем 13.01.2021 за вх. № 36/132, однак, відповідне рішення відповідачем-1 за результатами його розгляду не прийнято, натомість Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради позивачеві надано відповідь листом «Про розгляд клопотання від 13.01.2021 р. №36/132» від 02.02.2021р. за №8/7-139.
Отже, у місячний строк з дати реєстрації клопотання позивача Дніпровською міською радою рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою відповідачем/відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не прийнято, чим порушено вимоги ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.
Крім того, судом зазначається, що лист Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради «Про розгляд клопотання від 13.01.2021 р. №36/132» від 02.02.2021р. за №8/7-139 не є рішенням Дніпровської міської ради стосовно розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутнє будь-яке рішення Дніпровської міської ради стосовно розгляду клопотання ОСОБА_1 від 13.01.2021 р. №36/132 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Відповідач-1 не надав суду жодних пояснень з цього приводу.
Разом з тим, слід зазначити, що строк розгляду клопотання є строком виконання органом місцевого самоврядування своїх повноважень (компетенції). Цей строк разом з іншими елементами (складовими) утворюють структуру повноважень суб`єкта владних повноважень. Недотримання строку виконання обов`язку є свідченням формального порушення реалізації повноважень, проте, повинно оцінюватися в межах причин і умов, які призвели до цього. Недотримання строку виконання обов`язку не означає припинення повноважень органу місцевого самоврядування і втрату ним правоможності на ухвалення будь-яких рішень, в тому числі й тих, які є предметом спору у цій справі. Тому, пропуск цього строку сам по собі не свідчить про звільнення відповідної ради від обов`язку розглянути питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
При цьому суд наголошує, що положення статті 118 ЗК України містять вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, проте у листі Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради «Про розгляд клопотання від 13.01.2021р. №36/132» від 02.02.2021р. за №8/7-139 жодної із зазначених підстав, передбачених частиною 7 статті 118 ЗК України для відмови позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зазначено не було.
Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що відсутність належним чином оформленого рішення Дніпровської міської ради про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на надсилання заявнику листа про розгляд клопотання, свідчить про те, що цей орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом. Отже, має місце протиправна бездіяльність відповідача-1 з цього приводу.
Вказаний правовий висновок кореспондується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року № 806/2208/17.
Крім того, суд зазначає, що згідно з абзацом 3 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу, якщо уповноважений орган у місячний строк не надав ні дозволу на його розроблення, ні мотивованої відмови у наданні такого дозволу.
Проте цією нормою закріплено виключно право, а не обов`язок громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу після спливу місячного строку дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу (бездіяльності суб`єкта владних повноважень) або відмови у його надані після спливу місячного строку.
Аналіз положень абзацу 3 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що зацікавлена особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу протягом одного місяця від дня закінчення місячного строку з часу реєстрації клопотання у відповідному уповноваженому органі. Місячний строк, упродовж якого особа може реалізувати це право, є присічним. Відтак, нездійснення права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у цей строк призводить до припинення цього права.
Використання особою права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу не позбавляє обов`язку відповідача розглянути заяву згідно із чинним законодавством та прийняти відповідне рішення.
Частина шоста статті 118 Земельного кодексу України передбачає відповідний перелік документів, що має бути поданий до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, а саме: клопотання, в якому зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри; графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки; погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені статтею 118 Земельного кодексу України.
Отже, якщо особою, яка звернулася до відповідного суб`єкта владних повноважень виконані всі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні.
Враховуючи відсутність рішення Дніпровської міської ради з приводу клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, суд вважає, що саме відповідач-1 допустив протиправну бездіяльність, оскільки останнім не надано суду доказів, які б підтверджували поважність причин та умов порушення вказаного вище порядку та строку розгляду клопотання ОСОБА_1 .
При цьому, суд зауважує, що права позивача у даному випадку порушено саме протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради, допущеною при розгляді клопотання ОСОБА_1 від 13.01.2021 року, зареєстрованого 13.01.2021 року за вх. № 36/132, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради «Про розгляд клопотання від 13.01.2021 р. №36/132» від 02.02.2021р. за №8/7-139, як помилково вказує позивач, тому суд, з метою ефективного захисту порушених прав ОСОБА_1 вважає за доцільне, керуючись приписами частини 2 статті 9 КАС України, якими передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, при цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, вийти за межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та визнати протиправною саме бездіяльність Дніпровської міської ради, допущену при розгляді клопотання ОСОБА_1 від 13.01.2021 року, зареєстрованого 13.01.2021 року за вх. № 36/132, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки саме такий спосіб захисту порушених прав позивача є належним та ефективним.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Отже, наведені відповідачами доводи жодним чином не спростовують висновку суду про допущену відповідачем-1 протиправну бездіяльність щодо розгляду в належний спосіб та у визначеному законом порядку поданого позивачем клопотання і прийняття передбаченого законом рішення за результатами його розгляду, що, в свою чергу, беззаперечно порушує права останнього.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.
Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
При цьому, оскільки відповідач-1 не розглянув клопотання ОСОБА_1 від 13.01.2021 року, зареєстрованого 13.01.2021 року за вх. № 36/132, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та не прийняв жодного рішення по суті, з метою повного та ефективного поновлення прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Дніпровську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 13.01.2021 року, зареєстроване 13.01.2021 року за вх. №36/132, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і прийняти відповідне рішення за результатами розгляду, та, відповідно, про задоволення позовних вимог в цій частині.
Водночас, суд зауважує, що під час повторного розгляду заяви позивача та дотримуючись порядку надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, встановленого ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, відповідач-1, за умови встановлення відсутності підстав для відмови у наданні такого дозволу (якими є невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку), повинен за заявою позивача прийняти рішення про надання такого дозволу. Натомість, відмовляючи у наданні дозволу, відповідач-1 зобов`язаний навести усі підстави для відмови з посиланням на норми законодавства, якими такі підстави встановлені.
При цьому, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача-1 прийняття за результатами розгляду її клопотання конкретне рішення, а саме: рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у встановлений частиною другою статті 118 Земельного кодексу України місячний строк, задоволенню не підлягають, оскільки, як встановлено судом, означене клопотання позивача Дніпровською міською радою ще не розглядалося і відповідачем-1 жодного рішення за результатами такого розгляду не приймалося, а, отже, останнім ще не було реалізовано свої дискреційні повноваження щодо розгляду такого питання і зобов`язання судом Дніпровської міської ради, за таких обставин, прийняти певне рішення, буде втручанням у дискреційні повноваження цього органу місцевого самоврядування та перебиранням на себе судом його владних повноважень, що є неприпустимим.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З огляду на положення вказаної статті та зважаючи на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати зі сплати судового збору, понесені нею при зверненні до суду з цим позовом в розмірі 908,00 грн., підлягають відшкодуванню на користь останньої шляхом стягнення з відповідачів за рахунок їх бюджетних асигнувань пропорційно частині задоволених позовних вимог у сумі 605,32грн.
Так, за змістом приписів ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Як зазначалося вище, за правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Судом встановлено, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу останнім надано договір про надання правової допомоги №1504/21 від 15.04.2021р., укладений ОСОБА_1 з адвокатським об`єднанням «КС ПАРТНЕРС», свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП №3608 від 25 січня 2018 року, видане ОСОБА_2 на підставі рішення ради адвокатів Дніпропетровської області від 22.01.2018 №87 та ордер на надання правничої (правової) допомоги від 15.04.2021 р. серія АЕ№1066472.
Вирішуючи питання про розподіл понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що дана справа не викликає складності у правовому розумінні, та є справою незначної складності, відповідно до вимог п.10 ч.6 ст.12 КАС України, а також на наявність установленої практики з вирішення цієї категорії спорів.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Як встановлено з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на надання правової допомоги позивач долучив до матеріалів позову договір про надання правової допомоги №1504/21 від 15.04.2021р., укладений укладений ОСОБА_1 з адвокатським об`єднанням «КС ПАРТНЕРС».
Крім того, п. 4.4. та п. 4.7. Договору передбачено, що за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським об`єднанням юридичної допомоги і її вартість. Акт надсилається Клієнту Адвокатським об`єднанням поштою (в тому числі й електронною). На письмову вимогу Клієнта, Адвокатське об`єднання може надавати Акти про надання юридичної допомоги, в яких буде вказано перелік наданої юридичної допомоги із ідентифікацією. В акті, зазначеному в п. 4.4. Договору сторони можуть визначити інший порядок оплати та/або; вартості юридичної допомоги. В цьому випадку сторони керуються умовами акту.
Водночас, жодних належних документів, які б підтверджували факт здійснення позивачем оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо) позивачем надано не було.
Зважаючи на те, що до матеріалів справи не подано доказів, які б свідчили про оплату позивачем послуг адвокатському об`єднанню «КС ПАРТНЕРС», шляхом 100 відсоткової передоплати, або відповідних додаткових угод чи Актів до Договору про надання правової допомоги №1504/21 від 15.04.2021р., які в подальшому були узгоджені сторонами, в частині зміни умов оплати послуг за цим Договором, суд доходить висновку про відсутність підстав для компенсації витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.
Крім того, дослідивши надані до суду докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд констатує, що він позбавлений можливості оцінити обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, співмірність послуг категорії складності даної справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, оскільки у зазначених вище документах не зазначено види наданої професійної правничої допомоги, кількість витраченого часу та вартість часу роботи адвоката.
Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
Крім того, відповідно до п. 4.2 Договору, при розрахунку вартості юридичної допомоги, вказаної в п.4.1 даного договору, враховується ціна юридичних послуг, визначена в прайс-листі Адвокатського об`єднання.
Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутній як прайс-лист Адвокатського об`єднання «КС ПАРТНЕРС» або детальний розрахунок понесених позивачем витрат, чи кількість витраченого часу адвокатом для надання правничої допомоги.
Враховуючи наведене вище, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду справи №160/6495/21, не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 260-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 26.07.2021 року.

Суддя: О.М. Турова