Справа № 160/20509/21
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій та бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправними дії Головного управління ПФУ в Запорізькій області щодо відмови йому у виплаті недоотриманої пенсії, яка належала померлій ОСОБА_2 , за період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2021 року включно;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та сплатити йому недоотриману пенсію, яка належала ОСОБА_2 , за період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2021 року включно;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ПФУ в Запорізькій області в частині нездійснення нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати ОСОБА_2 пенсії, нарахованої за період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2021 року;
- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати ОСОБА_2 пенсії, нарахованої за період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2021 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.11.2021 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою суду від 03.11.2021 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Яни Володимирівни належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи №16/2021, заведену після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
25.11.2021 року на виконання ухвали суду від 03.11.2021 року до суду надійшла копія спадкової справи 16/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 з описом на 39 арк.
До суду 02.12.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні ПФУ в Запорізькій області з квітня 2016 року. Виплата пенсії відповідачем здійснювалася з квітня по липень 2016 року включно. На підставі інформаційного обміну між органами Пенсійного фонду України з органами соціального захисту населення щодо інформації про скасовані довідки та зняття особи з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, пенсію ОСОБА_2 з серпня 2016 року було призупинено у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання.
На підставі вищевикладеного, пенсія ОСОБА_2 , починаючи з серпня 2016 року не нараховувалась та не виплачувалась. 10.09.2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою та документами про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю своєї матері ОСОБА_2 . Отже, розмір недоотриманої пенсії розраховується з дня звернення спадкоємця із заявою до органів Пенсійного фонду та виплачується не більше ніж за три роки відповідно до норм Закону №1058-IV, тому оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою 10.09.2021 року, то три роки відраховуються з 09.09.2018 року по 31.03.2021 року. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно виплати недоотриманої пенсії за період з 01.08.2016 року по 31.03.2021 року включно задоволенню не підлягають, оскільки вищевказаний період перевищує три роки з дати звернення з заявою позивача до відповідача. Крім того, виплата компенсації втрати частини доходів є передчасною позовною вимогою позивача, оскільки суд під час прийняття рішення не може вирішувати питання, щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому. За таких обставин, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Від позивача 23.12.2021 року надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначено, що припиняючи нарахування та виплату ОСОБА_2 пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право останньої на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Стосовно твердження відповідача, що факт внутрішнього переміщення ОСОБА_2 не підтверджено, то ця обставина спростовується довідкою про взяття її на облік, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території, через що твердження відповідача не відповідає дійсності. Також, відповідно до ч.2 ст.46 Закону № 1058-IV, вказано, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Тому, пенсійним органом було безпідставно припинено нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 з серпня 2016 р., враховуючи що в діях відповідача вбачається вина, через яку остання не отримувала пенсію, тому позивачем правомірно заявлена вимога щодо виплати відповідачем недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 01.08.2016 р. по 31.03.2021 р.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, позицію відповідача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 03.02.1966 року.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управлінню юстиції (м.Дніпро) від 13.04.2021 року, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , на підставі заяви позивача від 13.04.2021 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В. було відкрито спадкову справу №16/2021, спадкоємцем померлої ОСОБА_2 є її рідний син ОСОБА_1 (позивач по справі).
З матеріалів справи встановлено, що представник позивача звернувся із адвокатським запитом до Головного управління ПФУ в Запорізькій області з проханням повідомити про суми недоотриманої пенсії ОСОБА_2 . Своїм листом від 26.05.2021 року відповідач надав відповідь на адвокатський запит представника позивача та зазначив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на обліку як внутрішньо переміщена особа та згідно з виплатними документами, пенсію отримала по 31.07.2016 року включно.
У серпні 2016 року в результаті отримання інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 було припинено виплату пенсії з 01 серпня 2016 року, так як остання мала статус «переселенець не зареєстрований».
У зв`язку із тим, що на день смерті ОСОБА_2 виплату пенсії було припинено, поновлення виплати пенсії з метою розрахунку недоотриманої пенсії, що могла бути нарахована пенсіонеру по місяць смерті, проводиться керуючись нормою ч.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
09.09.2021 р. отримавши свідоцтво про право спадщину після смерті ОСОБА_2 щодо недоотриманої нею пенсії 10.09.2021 р., позивач особисто звернувся до відповідача із відповідною заявою.
Так, за даними відділу опрацювання пенсійної документації ОСОБА_2 , як померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 була нарахована недоотримана пенсія за період з 24.05.2018 року по 31.03.2021 року в сумі 197 149,12 грн., про що наявний відповідний розрахунок, натомість на думку позивача натепер й цей період є спірним.
Відтак, позивач вважаючи, що відповідачем протиправно не було нараховано та виплачено йому недоотриману пенсію матері ОСОБА_2 за період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2021 року включно, відповіді на свій запит на час звернення до суду ним отримано не було, а тому й звернувся з даним позовом.
Надаючи правову оцінку наведеному вище, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно з частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 47 Закону № 1058-IV).
Згідно з частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Абзацом першим частини першої статті 1 Закону № 1706-VII встановлено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Згідно з пунктом 1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014 р. (далі - Порядок № 509) довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Пунктом 2 Порядку № 509 встановлено, що для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м.Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи).
Статтею 56 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.
Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк, сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Аналогічна норма зазначена і у статті 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» згідно з якою суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що право на отримання коштів належить тим членам сім`ї пенсіонера, які належать до членів його сім`ї, якщо відповідні кошти підлягали виплаті самому пенсіонеру, але за життя він їх не отримав незалежно від причин.
В даному випадку спірні правовідносини між сторонами стосуються права на перерахунок та виплату пенсії померлої, що могло виникнути у ОСОБА_2 починаючи з 01.08.2016 року, з дати припинення нарахування та виплати їй пенсії, при цьому як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Частиною першою статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Абзацом 1 пункту 4.1 Порядку № 22-1 визначено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.
Відповідно до пункту 4.3 даної Постанови визначено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 за життя не зверталася до пенсійного фонду із заявою про поновлення їй пенсійних виплат, а відповідачем не приймалось відповідне рішення про відмову або про поновлення пенсії.
Таким чином судом встановлено, що на даний час відсутнє рішення відносно поновлення та виплати пенсії ОСОБА_2 за вказаний спірний період.
Право на здійснення поновлення нарахування та виплати пенсії належало виключно такому пенсіонеру.
На думку суду, право на соціальне забезпечення, одним з видів якого є виплата пенсії (за віком, у випадку хвороби, інвалідності, втрати годувальника, для виховання дітей тощо) полягає в тому, що держава гарантує надання достатніх коштів громадянам, які через об`єктивні обставини повністю або частково втратили можливість працювати і отримувати винагороду за працю. Право на пенсійне забезпечення випливає зі змісту права на соціальний захист, спрямованого на забезпечення громадян у зв`язку зі старістю, інвалідністю, втратою годувальника, з інших передбачених законом підстав і реалізується шляхом надання особі такого виду матеріальної підтримки як пенсії. Відтак, таке право на пенсію нерозривно пов`язане з особою пенсіонера, якому призначена, нарахована та виплачується така пенсія.
Як встановлено ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.
Право на пенсію та інші соціальні виплати не входить до складу спадщини, адже має на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у соціальних та трудових відносинах.
Однак відповідно до ст.1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Оскільки ОСОБА_2 пенсія після припинення її виплати з 01.08.2016 р. по 23.05.2018 р. не нараховувалось для виплати, тому вона не може бути нарахована та виплачена й позивачу.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 13.04.2021 р. виданого Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління, вказано, що місцем смерті ОСОБА_2 є місто Шахтарськ Донецька область.
Отже, оскільки ОСОБА_2 не проживала на території Запорізької області, факт її внутрішнього переміщення не підтверджено, тому відповідач не мав права нараховувати та виплачувати їй пенсію з підстав визначених в Законі №1058-IV та в Законі України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. № 1706.
Таким чином, з врахуванням викладеного вище, відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті позивачу недоотриманої пенсії, яка належала померлій ОСОБА_2 , яка їй поновлена не була та як наслідок відсутні підстави для зобов`язання здійснення виплати такої пенсії померлому та позивачу.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, також врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050) та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 року № 159 (надалі - Постанова № 159).
Відповідно до ч.2 ст.46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Отже, виходячи з аналізу ч.2 ст.46 Закону № 1058-IV, діючим законодавством чітко встановлено 2 умови для виплати компенсації втрати частини доходів;
1) нараховані суми пенсії;
2) не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.
Так, нарахування компенсації втрати частини доходів здійснюється на нараховані суми пенсії, які були не виплачені.
Відповідно до матеріалів пенсійної справи померлої ОСОБА_2 , вбачається, що з серпня 2016 року ОСОБА_2 було призупинено нарахування пенсійних виплат у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання, на підставі чого, відсутні правові підстави для нарахування компенсації втрати частини доходів.
Згідно з статтями 1 та 2 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Компенсація втрати частині доходів не нараховується на виплату недоотриманої пенсії, у зв`язку зі смертю пенсіонера, оскільки це виплата одноразового характеру.
Аналогічної думки дійшов Верховний Суд у постанові від 10 липня 2018 року по справі №404/6317/16-а.
Крім того, виплата компенсації втрати частини доходів є передчасною позовною вимогою позивача, оскільки суд під час прийняття рішення не може вирішувати питання, щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.
Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Приймаючи до уваги вище наведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви з викладених вище підстав.
Відповідно до ст.139 КАС України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, враховуючи, що у задоволенні позову позивачу відмовлено, тому понесені ним судові витрати не відшкодовуються.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма