Справа № 160/9814/21
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2022 року Справа № 160/9814/21
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровського міського центру зайнятості про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Дніпровського міського центру зайнятості (далі відповідач, ценрт зайнятості), в якій позивач просить
Позовна заява обґрунтована тим, що після звільнення ОСОБА_1 зареєструвався в центрі зайнятості як безробітній. У зв`язку з тим, що його звільнено за прогул, допомога по безробіттю призначена в мінімальному розмірі. В свою чергу позивачем оскаржено до суду наказ про звільнення за прогул. В подальшому в судовому порядку позивачем скасовано та визнано протиправним наказ про звільнення за статтею. Позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок соціальної допомоги з безробіття виходячи з середнього заробітку та страхового стажу. Йому було відмовлено у перерахунку. Крім того, протягом часу, що тривали судове оскарження наказу про звільнення, позивач влаштувався на роботу до «Дніпропетровського оліцноекстракційного заводу», на якому пропрацював 28 тижнів, звільнений за згодою сторін. Позивач знову встав на облік як безробітній. Судовим рішенням, яким визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення, позивача поновлено на посаді. На виконання даного рішення колишнім роботодавцем видано наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді, разом з тим дане поновлення здійснено з порушенням трудового законодавства, що визнано судом, при оскарженні позивачем наказу про поновлення на посаді. Проте, центром зайнятості на підставі даного наказу позбавлено позивача статусу безробітного, як такого що за судовим рішенням поновлено на роботі. Наведені обставини слугували підставою звернення позивача до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2021 року відкрито провадження у справі за позовом, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
08.12.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю. В обґрунтування правової позиції зазначає, що перебування позивача на обліку в центрі зайнятості, а також нарахування та виплата соціальної допомоги по безробіттю здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства.
16.12.2021 року позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якому останній вказує на необґрунтованість доводів відповідача та наполягає на задоволенні позову.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у травні 2018р. звернувся до Дніпровського міського центру зайнятості відділу надання соціальних послуг в Шевченківському районі м.Дніпро.
25.05.2018 наказом НТ № 180525 позивачу було надано статус безробітного.
01.06.2018 року позивачем було подано заяву про призначення виплати допомоги по безробіттю.
01.06.2018 року наказом НТ № 180601 позивачу було призначено виплату допомоги по безробіттю. Виплата допомоги з безробіття було розпочато на підставі ч.3ст.23 Закону №1533 у мінімальному розмірі 544 грн., як звільненому за прогул.
У період з 25.05.2018 р. по 06.03.2019 р. позивачу було виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 4962 грн. 65 коп.
Позивач, ОСОБА_1 , перебував на обліку як безробітний в Дніпровському міському центрі зайнятості з 25.05.2018 року по 06.03.2019 року та був знятий з обліку на підставі заяви позивача у зв`язку з офіційним працевлаштуванням.
02.04.2019р. Позивач був прийнятий на посаду електромеханіка засобів автоматики та приладів технологічного устаткування в дільницю автоматизації виробництва за строковим трудовим договором до ПАТ з іноземними інвестиціями «Дніпропетровський олійноекстракційний завод» де пропрацював понад 28 тижні з 02.04.2019р по 18.10.2019р.
Після чого вдруге, в межах дворічного періоду, звернувся за статусом безробітного до того ж Дніпровського міського центру зайнятості, та 22.10.2019 р. був зареєстрований як безробітний співробітниками Дніпровського міського центру зайнятості.
22.10.2019 року позивачем було подано заяву про надання (поновлення) статусу безробітного.
22.10.2019 року наказом НТ № 191022 позивачу було надано статус безробітного.
29.10.2019 року позивачем було подано заяву про призначення виплати допомоги по безробіттю.
29.10.2019 року наказом НТ № 191029 позивачу було призначено виплату допомоги по безробіттю.
ОСОБА_1 , перебував на обліку як безробітний в Дніпровському міському центрі зайнятості з 22.10.2019 року по 18.02.2021 року та був знятий з обліку у зв`язку з поновленням на роботі.
У період з 22.10.2019 року по 18.02.2021 року позивачу було виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 0 грн. 00 коп.
Листом №1005 від 11.03.2021 р. відповідач відмовив у такому перерахунку виплати допомоги з безробіття через відсутність законодавчих підстав.
Не погодившись з такими діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України "Про зайнятість населення" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи. Територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах є юридичними особами публічного права. До сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, можуть належати підприємства, установи та організації.
Тобто, відповідач у справі орган владних повноважень, якому чинним законодавством надані владні управлінські функції у сфері зайнятості населення.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначається Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, цивільно-правового договору чи на інших підставах, передбачених законом, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та інші особи, які проходять службу та отримують грошове забезпечення (далі військовослужбовці), особи, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичні особи підприємці, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" джерелами формування коштів Фонду є: страхові внески страхувальників; суми фінансових санкцій, застосованих відповідно до цього Закону та Закону України "Про зайнятість населення", інших законів до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб підприємців за порушення встановленого порядку сплати страхових внесків та використання коштів Фонду, недотримання законодавства про зайнятість населення, а також суми адміністративних штрафів, накладених відповідно до закону на посадових осіб та громадян за такі порушення; кошти державного бюджету, що спрямовуються до Фонду у випадках, установлених законом; доходи від розміщення тимчасово вільних коштів, у тому числі резерву коштів Фонду; благодійні внески підприємств, установ, організацій; інші надходження відповідно до законодавства України.
Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а за періоди до його запровадження - у порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Судом встановлено, що виплату допомоги по безробіттю ОСОБА_1 призначено згідно ч.ч. 2, 4 ст. 22, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".
Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Однак, згідно ч. 2 ст. 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, особи, зазначені в абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.
У той же час, перелік аналогічних підстав, визначених іншими законами, жодним нормативно правовим актом, у тому числі Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", не передбачений.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу, але не менше ніж мінімальний розмір допомоги по безробіттю, встановлений правлінням Фонду для цієї категорії осіб: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків. Допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; у подальшому - 70 відсотків.
Однак, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" допомога по безробіттю особам, зазначеним у частині другій статті 22 цього Закону, виплачується у мінімальному розмірі, який встановлюється правлінням Фонду.
Судом встановлено, що наказом № 160-к від 10.05.2018р. позивача звільнено з роботи в «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» ДОР» за ч.4 ст.40 КЗпП України, тому відповідачем правомірно призначено допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі без урахування страхового стажу позивача.
На час звернення позивача до центру зайнятості діяв Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу (далі - Порядок), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року №198.
Згідно пункту 3 Порядку під час проведення реєстрації працівник центру зайнятості заповнює в Єдиній інформаційно-аналітичній системі державної служби зайнятості персональну картку, в якій зазначаються персональні дані безробітного (прізвище, ім`я та по батькові, зареєстроване місце проживання чи перебування, число, місяць та рік народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта), відомості про останнє місце роботи або вид діяльності згідно із частиною першою статті 4 Закону України "Про зайнятість населення", підстава для припинення трудових відносин відповідно до запису в трудовій книжці або іншого виду діяльності, що підтверджено документально. Реєстрація проводиться за умови пред`явлення паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, облікової картки платника податків, трудової книжки (цивільно-правового договору чи документа, який підтверджує період зайнятості), а в разі потреби також військового квитка, диплома або іншого документа про освіту. Копії згаданих документів до персональних справ безробітних не долучаються, оскільки це не передбачено законодавством.
Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 5 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" тривалість виплати допомоги по безробіттю скорочується на строк до 90 календарних днів у разі звільнення з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин або за угодою сторін (на 90 календарних днів), а також звільнення з останнього місця роботи з підстав передбачених пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України.
Таким чином, виплата допомоги з безробіття ОСОБА_1 призначалася та проводилася у мінімальному розмірі та зі скороченням тривалості виплати допомоги по безробіттю, оскільки звільнення позивача з останнього місця роботи відбулось на підставі ст. 40 КЗпП України (за прогул) та ст.36 КЗпП України (за згодою сторін).
Отже, оскільки з КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради» позивача звільнено на підставі ст.40 КЗпП України, то відповідно вірним було нарахування соціальної допомоги в мінімальному розмірі, а враховуючи те що з ПАТ з іноземними інвестиціями «Дніпропетровський олійноекстракційний завод» ОСОБА_1 звільнено на підставі ст.36 КЗпП України, правомірними були дії відповідача щодо скорочення тривалості виплати допомоги по безробіттю на 90 днів.
Таким чином, судом не встановлено протиправності в діях відповідача щодо нарахування допомоги по безробіттю. Крім того приписами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не передбачено підстав для перерахунку соціальної допомоги по безробіттю. За наведених підстав, враховуючи відсутність протиправності в діях відповідача щодо нарахування допомоги в мінімальному розмірі, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про зобов`язання здійснити перерахунок соціальної допомоги по безробіттю.
Щодо вимоги про поновлення позивача на обліку як безробітного з 18.02.2021 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.
Отже, припинення реєстрації позивача як безробітного відбулась на підставі наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі, в порядку та у спосіб передбачені законом.
У випадку безробіття позивач не позбавлений права знову звернутись до центру зайнятості для отримання статусу безробітного та отримання допомоги з працевлаштування, тощо. Доказів звернення з подібною заявою та наявності отриманої відмови у реєстрації позивачем не надано.
Посилання позивача на незаконність звільнення та подальше поновлення на роботі судом не приймаються, оскільки оскарження позивачем наказу про поновлення на роботі інші процедурні питання його працевлаштування знаходяться поза межами предмету спору в даній справі. Таким чином, позивачем не доведено протиправності в діях відповідача.
Інші доводи учасників справи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.2, 9, 72, 77, 241, 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці, повний текст рішення складено та підписано року 17.01.2022 року.

Суддя О.М. Неклеса