Справа № 360/3325/21
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2022 року справа №360/3325/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Блохіна А.А., Гайдара А.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2021 року у справі № 360/3325/21 (головуючий І інстанції К.О. Пляшкова) за позовом ОСОБА_1 до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2015 року по 2020 рік (60 днів);

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні (60 днів) додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2015 року по 2020 рік.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 05.08.2015 року по 23.11.2020 року проходила військову службу у відповідача. Наказом ТВО військового комісара Луганського ОТЦК та СП від 23 листопада 2020 року № 20 позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. При звільненні відповідач протиправно не провів з позивачем усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 182-1 Кодексу законів про працю України та статтею 19 Закону України Про відпустки, за період з 2015 року по 2020 рік.

Зазначає, що право на одержання додаткової відпустки як одинокій матері із збереженням заробітної плати строком 10 календарних днів позивач набула в 2015 році, що підтверджується свідоцтвом про народження від 30 січня 2006 року серія НОМЕР_1 , свідоцтвом про розірвання шлюбу від 11 травня 2011 року серія НОМЕР_2 та довідкою від 13 квітня 2021 року № 63.

Тобто за період проходження служби в Збройних Силах України позивач не використала 60 днів (період з 2015 по 2020 роки) додаткової відпустки як одинокій матері, грошову компенсацію за яку відповідач мав виплатити позивачу при звільненні з військової служби.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтування апеляційної скарги.

У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону №504/96-ВР.

Право військовослужбовців на щорічну та додаткову соціальну відпустку гарантується Конституцією та Законами України.

Чинним законодавством не встановлено перелік документів, які можуть підтвердити факт того, що батько не бере участі у вихованні дитини/дітей.

Оскільки чинним законодавством не передбачено порядку надання додаткових соціальних відпусток одиноким матерям, тому в даному випадку можливо застосувати аналогію права на отримання додаткових відпусток військовослужбовцям, що мають статус учасника бойових дій. Такі військовослужбовці набувають статусу учасника бойових дій з моменту отримання відповідного посвідчення, також позивач набула статусу одинокої матері, а отже і права на додаткову соціальну відпустку, з моменту розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , є громадянкою України, внутрішньо переміщеною особою, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 (арк. спр. 10-11).

Відповідно до копії військового квитка від 18 серпня 2015 року серії НОМЕР_4 , витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05 серпня 2015 року № 144, витягу з наказу військового комісара Луганський ОТЦ та СП від 23 листопада 2020 року № 20, посвідчення від 07 квітня 2016 року серії НОМЕР_5 , довідки Луганський ОТЦ та СП від 28 липня 2021 року № ВП/893 судом встановлено, що в період з 05 серпня 2015 року по 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 проходила військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), набула статус учасника бойових дій, звільнена зі служби та виключена зі списків особового складу з 23 листопада 2020 року, а з котлового забезпечення з 24 листопада 2020 року.

При звільненні з військової служби грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як одинокій матері не нараховувалась та не виплачувалась (арк. спр. 8, 9, 30, 31, 32).

Відповідно до копії свідоцтва про народження від 30 січня 2006 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько дитини ОСОБА_3 (арк. спр. 5).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 11 травня 2011 року серії НОМЕР_2 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний 12 березня 2009 року (арк. спр. 6).

Згідно довідки середньої загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 12 Управління освіти Військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 13 квітня 2021 року № 63 ОСОБА_2 учень 9-Б класу дійсно навчався в середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 12 міста Сєвєродонецька Луганської області з 31 серпня 2016 року по час видачі довідки. Виховує хлопця мати ОСОБА_1 , яка постійно підтримує зв`язок з класним керівником учня, відвідує батьківські збори, цікавиться його навчальними успіхами та поведінкою в школі, забезпечує сина всім необхідним для навчання. За час навчання батько не спілкувався з класним керівником, не відвідував батьківські збори, шкільні та класні заходи (арк. спр. 7).

13 січня 2021 року позивач звернулась до Луганського ОТЦ та СП із заявою в якій, серед іншого, просила виплатити їй грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як одинокій матері. (арк. спр. 3)

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення заява отримана відповідачем 01 лютого 2021 року (арк. спр. 4).

У визначений законодавством термін відповідь не надана.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що статус позивача як одинокої матері у спірному періоді не підтверджений наявними в матеріалах справи документами.

Оцінка суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписами статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно зі статтею 4 Закону Про відпустки № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Пунктом 5 частини тринадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР визначено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

За правилами частини першої статті 19 Закону № 504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

Відповідно до частини перша статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містять частини перша статті 83 КЗпП України.

Пунктом восьмим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацами першим-другим пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац третій пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (абзац перший пункту двадцять першого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Згідно з абзацами першим та другим пункту 3 розділу ХХХІ Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Наведене свідчить, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права.

Види соціальних відпусток, які можуть надаватися військовослужбовцям, визначені Законом України Про відпустки, зокрема щорічна додаткова оплачувана відпустка як одинокій матері тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

При звільненні з військової служби, у разі невикористання такої відпустки, особа має право на отримання її компенсації, в тому числі за минулі роки.

Аналіз змісту положень Закону № 504/96-ВР дає підстави для висновку, що одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі, якщо у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька дитини або запис про батька проведено у встановленому порядку за вказівкою матері, вдова, жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька).

Одинокій матері додаткова оплачувана відпустка повинна надаватися щорічно за умови, в даному випадку, підтвердження відповідними документами статусу одинокої матері.

При цьому, визначальним фактом є набуття особою права на таку соціальну відпустку, а також обізнаність відповідача про такі обставини.

На підтвердження статусу одинокої матері позивачем до суду першої інстанції були надані копії свідоцтва про народження дитини, свідоцтва про розірвання шлюбу, а також довідка зі школи, в якій навчався її син.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що вказаним документами не підтверджено, що батько дитини не брав участь в її вихованні та що позивач виховує з 2015 року дитину самостійно, тобто є одинокої матір`ю.

Факт розірвання шлюбу не може свідчити, що батько дитини не приймає участь у вихованні та утримання дитини.

При цьому, довідка зі школи, в якій навчався син позивачці датована 13.04.2021 р., тобто видана вже після звільнення з військової служби, та свідчить лише про те, що батько не спілкувався з класним керівником та не відвідував батьківські збори та шкільні заходи.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що статус позивача як одинокої матері у спірному періоді не підтверджений наданими в матеріали справи документами.

Під час вирішення спору по суті, судом першої інстанції вірно враховано, що при звільненні позивача з військової служби відповідачем не вирішувалось питання про надання невикористаної додаткової відпустки як одинокій матері.

Суд звертає увагу, що після звільнення з військової служби, під час звернення до відповідача із заявою від 13 січня 2021 року за, зокрема нарахуванням та виплатою компенсації відпустки як одинокій матері за 2015-2020 роки, позивачем жодних документів, які б підтверджували її статус одинокої матері, відповідачу також надано не було.

З огляду на те, що компенсація додаткової відпустки військовослужбовця (одинокій матері) вирішується органом за наявності таких умов у військовослужбовця і ці обставини не були враховані відповідачем під час звільнення позивача зі служби, відповідні матеріали, що свідчать наявність цього права не досліджувались, суд погоджується із висновком суду першої інстанції про помилковість доводів стосовно протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень у виплаті таких сум та відсутність обставин для задоволення адміністративного позову.

При цьому, суд не приймає посилання апелянта, що чинним законодавством не встановлено перелік документів, які можуть підтвердити факт того, що батько не бере участі у вихованні дитини/дітей, про що йдеться у листі Міністерства соціальної політики від 30.05.2014 р. № 193/13/123-14, оскільки вказаний лист також містить вказівку на те, що таким документом може бути будь-який офіційно складений, оформлений і засвідчений в установленому порядку документ, у якому достовірно підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

При цьому, позивачем жодного документу, який би достовірно свідчив про відсутність участі батька у вихованні дитини до суду не надано.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.05.2011 року, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2021 року у справі № 360/3325/21 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2021 року у справі № 360/3325/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 31 січня 2022 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 31 січня 2022 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.А. Блохін

А.В. Гайдар