Справа № 520/14285/21
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Супрун Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 р. Справа № 520/14285/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021, повний текст складено 18.10.2021, по справі № 520/14285/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Харківській області №Ф-12426-17 У від 10.11.2020, видану Головним управлінням держаної податкової служби у Харківській області, про стягнення з ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 36 278,93 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління державної податкової служби у Харківській області №Ф-12426-17 У від 10.11.2020 про стягнення з ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 36 278,93 грн.

Головне управління ДПС у Харківській області (далі відповідач), не погоджуючись з судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просило його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем зазначено про те, що судом першої інстанції не досліджено природу заборгованості позивача з ЄСВ, а саме за 2012 рік у розмірі 690,19 грн, що виникла у результаті несплати самостійно нарахованих позивачем сум єдиного внеску.

Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу.

На підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, перебуває на обліку в ГУ ДПС у Харківській області як платник єдиного внеску.

10.11.2020 відносно позивача Головним управлінням ДПС у Харківській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску №Ф-12426-17 У на суму 36 278,93 грн.

Сума заборгованості визначена наступним чином:

за 2012 рік - 690,19 грн.;

за 1 квартал 2018 року по строку 09.02.2018 - 8448 грн. 00 коп.;

за 2 квартал 2018 року по строку 19.04.2018 - 2457 грн. 18 коп.;

за 3 квартал 2018 року по строку 19.07.2018 - 2457 грн. 18 коп.;

за 4 квартал 2018 року по строку 19.10.2018 - 2457 грн. 18 коп.;

за 1 квартал 2019 року по строку 21.01.2019 - 2457 грн. 18 коп.;

за 2 квартал 2019 року по строку 19.04.2019 - 2754 грн. 18 коп.;

за 3 квартал 2019 року по строку 19.07.2019 - 2754 грн. 18 коп.;

за 4 квартал 2019 року по строку 21.10.2019 - 2754 грн. 18 коп.;

за 1 квартал 2020 року по строку 20.01.2020 - 2754 грн. 18 коп.;

за 2 квартал 2020 року по строку 21.04.2020 - 2078 грн. 12 коп.;

за 3 квартал 2020 року по строку 20.07.2020 - 1039 грн. 06 коп.;

за 4 квартал 2020 року по строку 19.10.2020 - 3178 грн. 12 коп.

Вказана вимога направлена позивачу поштою за адресою його місця реєстрації, але поштове відправлення повернуто до ГУ ДПС у Харківській області за закінченням терміну зберігання, про що свідчить відмітка на рекомендованому поштовому відправленні.

15.04.2021 ГУ ДПС у Харківській області зазначену вимогу надіслано до Московського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харкова).

02.06.2021 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 65378819.

Не погоджуючись з вимогою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець, а розмір внеску був не меншим мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як фізичною особою-підприємцем, який не здійснював підприємницьку діяльність, що призвело б до подвійної сплати єдиного внеску у мінімальному розмірі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до п.п 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Підпункт 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом ст. 2 зазначеного Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19 (№ К/9901/28514/19), відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Судовим розглядом встановлено, що заборгованість позивача, за розрахунком податкового органу, виникла за рахунок нарахувань сум єдиного внеску за 2012, 2017-2020.

Станом на 31.10.2020 загальна сума боргу позивача становила 36 278,93 грн.

Разом з тим, у ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 з 16.09.2009 по 14.03.2011 прийнятий на посаду торгового агента ТОВ "Мегаполіс"; з 04.01.2012 по 12.07.2012 працював на посаді менеджера зі збуту ТОВ "Дімєрус Інженерінг", 18.07.2012 по 14.10.2013 перебував у трудових відносинах з ДП «Лакталіс-Україна», з 05.12.2013 по 14.03.2014 з ФОП ОСОБА_2 , з 18.03.2014 по 31.08.2015 - з ТОВ «Біотрейд», з 19.01.2016 - по 04.08.2020 прийнятий у ПП «АктивТоргКріп»; 02.02.2021 по теперішній час з ТОВ «Севпробснаб», що підтверджується трудовою книжкою.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України форми ОК-7 зазначеними підприємствами нарахована заробітна плата позивачу, з якої сплачено єдиний соціальний внесок.

Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від підприємницької діяльності не встановлено.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у вказаний період нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність обов`язку у позивача щодо сплати ЄСВ за спірний період, тому оскаржувана вимога відповідача підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено природу заборгованості позивача з ЄСВ, а саме за 2012 рік у розмірі 690,19 грн, що виникла у результаті несплати самостійно нарахованих позивачем сум єдиного внеску, колегія суддів вважає необгрунтованими з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що в інтегрованій картці платника податку за позивачем рахується заборгованість за 2012 рік у розмірі 690,19 грн як самостійно нарахована платником.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, відповідачем не надано ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду належних доказів, які б свідчити про самостійне нарахування позивачем суми єдиного внеску за 2012, зокрема, поданої позивачем звітності.

Разом з тим, згідно відомостей Пенсійного фонду України вбачається, що за спірний період, у тому числі й за 2012 рік, за позивача сплачувався єдиний внесок його роботодавцями.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 по справі № 520/14285/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов І.С. Чалий