Справа № 520/6802/21
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2021 р. № 520/6802/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горшкової О.О., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просить суд:

- стягнути з відповідача Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 18162,43 грн за період з 01.01.2021 по 19.03.2021, вихідної допомоги при звільненні у розмірі 6889,15 грн, компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7679,84 грн, усього на суму 32731, 42 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача розмір середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку, тобто з 16.01.2021 по 12.07.2021 із розрахунку 545,41 грн середньоденної заробітної плати у розмірі 65449,20 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 5500 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона займала посаду директора в Дворічанському районному центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді з 15.07.2019. Розпорядженням Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області №128 від 19.03.2021 ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади, однак заробітну плату з 01.01.2021 по день звільнення, а саме по 19.03.2021 включно відповідачем не виплачено. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, а позивачеві - відповідь на відзив.

Відповідач надав відзив на позов, в обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_1 , як директором Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді не було затверджено штатний кошторис та кошторис закладу в межах фонду оплати на 2021 рік та не вжито заходів з приводу економії бюджетних коштів закладу, а відтак, питання щодо виплати заборгованості зі сплати заробітної плати не входить до компетенції відповідача. Крім того, Куп`янська районна державна адміністрація Харківської області стверджує, що не є належним відповідачем по справі. З огляду на вищезазначені обставини, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представники сторін скористалися своїм процесуальним правом та надали до суду відповідь на відзив, заперечення, відповідь на заперечення, додаткові пояснення, відповідь на додаткові пояснення, в яких додатково аргументували доводи, на підтвердження своїх правових позицій.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У період з 22.06.2021 по 09.07.2021 суддя Горшкова О.О. перебувала у відпустці, тому рішення по справі приймається в перший робочий день - 12.07.2021.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Розпорядженням голови Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області від 15.07.2019 №13-к ОСОБА_1 було прищначено на посаду директора Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Розпорядженням Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області №128 від 19.03.2021 позивача було звільнено з займаної посади внаслідок ліквідації Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Як встановлено під час розгляду справи, відповідно до розпорядження голови комісії з реорганізації Куп`янської районної державної адміністрації від 18.01.2021 № 5 "Про припинення шляхом ліквідації структурних підрозділів Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області зі статусом юридичної особи публічного права" від 19.01.2021 працівники Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді були попереджені про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією. Відповідно до цього розпорядження було у створено ліквідаційну комісію, головою якої призначена ОСОБА_1 .

З повідомлених позивачем обставин судом встановлено, що станом на 01.01.2021 заборгованість зі сплати заробітної плати була відсутня, але разом з тим не був затверджений штатний розпис та кошторис на 2021 рік, при тому, що період ліквідації означено до 19.03.2021, що призвело до повної відсутності фінансування установи.

Як вбачається з матеріалів поданого позову заробітну плату ОСОБА_1 не отримувала, при цьому виконувала покладені на неї посадові обов`язки в повному обсязі включно до дня свого звільнення.

При цьому були подані розрахунки у потребі коштів на виплату заборгованості із заробітної плати у сумі 134096,29 тис. грн, які неодноразово за підписом позивача направлялися листами голові ліквідаційної комісії фінансового відділу Дворічанської районної державної адміністрації та головам комісії з реорганізації Куп`янської районної державної адміністрації щодо пошуку можливостей.

Однак, належного фінансування для розрахунку з вивільненими працівниками Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, з бюджету не було виділено.

Вважаючи, що відповідач грубо порушив вимоги чинного трудового законодавства та фактично позбавив позивача засобів до існування, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначена Законом України "Про оплату праці" № 108/95-ВР.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 вищевказаного Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Як встановлено за матеріалами справи, відповідно до п.4.5.3 Колективного договору, укладеного між адміністрацією Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді і трудовим колективом Центру на 2017-2021 роки заробітна плата фахівців із соціальної роботи складається з посадового окладу, премій та підвищення посадового окладу на 15% у зв`язку зі шкідливими та важкими умовами праці, враховуючи особливий характер й умови їхньої праці (робота з сім`ями, в яких є особи, які звільнилися з місць позбавлення волі, алко- і наркозалежні, ВІЛ-інфіковані особи, особи, які скоюють насильство в сім`ї, тобто є соціально небезпечними).

Згідно з п.4.8. цього ж Колективного договору заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць в інтервалах, визначених законодавством (сі.115 КЗпП України).

Судом встановлено, що згідно укладеного Колективного договору, заробітна плата працівникам центру виплачується у строки: не пізніше 15 числа за першу половину місяця; не пізніше 30 числа за другу половинумісяця, до 28 числа за другу половину у лютому місяці.

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої вказаної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно із статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ст. 19 КЗпП України контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали, у порядку, визначеному цим колективним договором.

Якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду.

Внаслідок бездіяльності Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області як засновника, утворилася заборгованість із заробітної плати. З 01.01.2021 по час звільнення позивача, а саме по 19.03.2021 ОСОБА_1 нараховували, але не виплачували заробітну плату.

З 16.01.2021 внаслідок не виплати заробітної плати утворилася затримка розрахунку, оскільки відповідно до вимог трудового законодавства та положень колективного договору заробітна плата мала виплачуватися не пізніше 15 числа та не пізніше 30 числа, а у лютому - не пізніше 28 числа.

Таким чином, затримка розрахунку починається з 16.01.2021 та досі триває, оскільки позивачем розрахунку за відпрацьований час станом на дату звернення до суду не отримано. Доказів стосовно проведення розрахунку з ОСОБА_1 відповідачем до матеріалів справи не надано.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час звільнення позивача, далі - КЗпП), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати у розмірі 18162,43 грн.

В силу положень ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 44 Кодексу законів про працю України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав.

Суд звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Отже, позовна вимога про стягнення на користь позивача вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 8 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.99, при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Згідно пункту 12 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.99, судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 21, 22 Закону (108/95-ВР) роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Системно аналізуючи вищевказані норми права, суд приходить до висновку, що позов в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_3 суму вихідної допомоги при звільненні, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині виплати компенсації за невикористану відпустку судом зазначається наступне.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно з статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині виплати компенсації за невикористану відпустку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Обираючи належний спосіб відновленого порушеного права позивача, враховуючи положення статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати Куп`янську районну державну адміністрацію Харківської області здійснити виплату заборгованості на користь ОСОБА_1 із заробітної плати у розмірі 18162,43 грн, вихідної допомоги при звільненні у розмірі 6889,15 грн, компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7679,84 грн, усього на суму 32731,42 грн без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стосовно вимог заявленого позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача розміру середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку, тобто з 16.01.2021 по 12.07.2021 із розрахунку 545,41 грн середньоденної заробітної плати у розмірі 65449,20 грн, судом зазначається наступне.

Метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розрахунку розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку суми недоплати. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, не встановивши суми недоплати з дотриманням принципу пропорційності вказаного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку та сума недоплати.

Як вбачається із матеріалів справи, на даний момент відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку.

З урахуванням викладеного суд вважає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності), а тому позовні вимоги про стягнення таких сум задоволенню не підлягають.

Необхідність застосування такого підходу при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 в справі №480/3105/19, від 20 січня 2021 у справі №200/4185/20-а, від 04 вересня 2020 у справі №260/348/19, від 12 серпня 2020 у справі №400/3365/19, від 29.04.2021 у справі №240/6583/20 та ін.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення розміру середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку не підлягають задоволенню як передчасні.

В силу частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді правничої допомоги у розмірі 5500,00 грн, судом зазначається наступне.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно зі ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат у справі до суду надано договір про надання професійної правничої допомоги №б/н від 07.04.2021, укладений між позивачем та адвокатом Сербіною Анастасією Валеріївною.

Пунктом 3.1 зазначеного договору визначено, що розмір гонорару становить 5500 грн.

До суду надано детальний опис робіт, виконаних адвокатом, відповідно до якого, адвокатом було надано такі послуги:

- консультування клієнта з приводу захисту її трудових прав;

- ознайомлення з документами, які надавались клієнтом;

- складення тексту позовної заяви на 6 арк.;

- узгодження тексту позовної заяви із клієнтом, аналіз нових документів від клієнта;

- подання узгодженої позовної заяви разом із додатками до суду;

- ознайомлення з відзивом відповідача та додатками до нього;

- складення відповіді на відзив відповідача на 3 арк.;

- ознайомлення з клопотанням про заміну відповідача у справі;

- складення заперечення проти клопотання відповідача на 3 арк.;

- ознайомлення з відповіддю на заперечення проти клопотання відповідача;

- складання додаткових пояснень на 3 арк.;

- уточнення суми позовних вимог в частині розміру середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку станом на 22.06.2021 на 2 арк.;

- уточнення суми позовних вимог в частині розміру середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку станом на 12.07.2021 на 2 арк.

Разом з цим, вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності справи №520/6802/21, суд враховує наступне.

Згідно частиною 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому, на думку суду, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що надані послуги щодо підготовки процесуальних документів є завищеними, оскільки неспівмірні зі складністю справи, обсягом наданих адвокатами послуг позивачу та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Зазначене узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду викладеною щодо подібного питання у постанові від 26 вересня 2018 року по справі №753/15683/15.

Суд, проаналізувавши надані представником позивача документи, враховуючи предмет позову, час, витрачений адвокатом для надання послуг та обсяг таких, а також часткове задоволення позову, вважає, що сума 5500,00 грн не є співмірною, водночас, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг згідно договору про надання правової допомоги та рівень складності справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн, що на думку суду є справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат.

Такий висновок, на переконання суду, повністю відповідає згаданим вище принципам обґрунтованості, співмірності та пропорційності, які повинні бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 14, 243-246, 258, 262, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області (пр-т Конституції, буд. 3, м. Куп`янськ, Харківска область, 63701, ) про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Зобов`язати Куп`янську районну державну адміністрацію Харківської області (пр-т Конституції, буд. 3, м. Куп`янськ, Харківска область, 63701, ) здійснити виплату заборгованості на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) із заробітної плати у розмірі 18162,43 грн (вісімнадцять тисяч сто шістдесят грн 43 коп), вихідної допомоги при звільненні у розмірі 6889,15 грн (шість тисяч вісімсот вісімдесят дев`ять грн 15 коп), компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7679,84 грн (сім тисяч шістсот сімдесят дев`ять грн 84 коп), усього на суму 32731,42 грн (тридцять дві тисячі сімсот тридцять одна грн 42 коп) без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області (пр-т Конституції, буд. 3, м. Куп`янськ, Харківска область, 63701, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн (три тисячі грн).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Горшкова