Справа № 520/9825/21
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 р.Справа № 520/9825/21

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Курило Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДМС України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.08.2021, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 25.08.21 року по справі № 520/9825/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДМС України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, від 15.03.2021 року № 1033 про скасування посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 в Україні за № НОМЕР_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що рішення відповідача про скасування посвідки на тимчасове проживання є протиправним, оскільки не містить жодних посилань на підстави його прийняття, а також посилань на те, які саме дії позивача загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, від 15.03.2021 року № 1033 про скасування посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 в Україні за № НОМЕР_1 .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (, 61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) суму судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративнго суду від 25.08.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що громадянин ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , був документований посвідкою на тимчасові проживання на підставі п. 13 ст. 4 Закону України "Про правовий статуї іноземців та осіб без громадянства" як іноземець, що прибув в Україну з метою навчання. 15 березня 2021 року до Головного управління ДМС у Харківськії області надійшло подання Управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в Харківськії області щодо скасування посвідки на тимчасове проживання громадянина ОСОБА_2 . З подання стало відомо, що ГУНП в Харківській області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України, а саме - незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 000158 стосовно гр. ОСОБА_2 . Разом з цим, позивач притягувався до адміністративної відповідальності. Відповідно до інформації, викладеної в поданні Управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в Харківській області, дії громадянина ОСОБА_2 загрожують громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Відповідач посилався на те, що позивачем не доведено відсутності обставин, викладених в поданні ГУНП в Харківській області. Зазначив, що рішення Головного управління ДМС у Харківській області від 15.03.2021 року № 1033 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 від 12.10.2020, виданої громадянину ОСОБА_2 , прийнято на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 №322, та з урахуванням подання ГУНП в Харківській області. Вищевказане рішення, на думку відповідача, прийняте з дотриманням вимог законодавства, що визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні.

Позивач своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 , громадянин Королівства Марокко, прибув до України у липні 2020 року, для продовження навчання та здобуття вищої освіти у Харківському національному університеті будівництва та архітектури ступеня магістр за спеціальністю "Будівництво та цивільна інженерія", на підставі наказу №62 від 16.03.2021 року, за рахунок коштів фізичних осіб.

Разом з тим, у позивача, на території України зареєстрований шлюб з громадянкою України. У подружжя є спільна матолітня дитина, яка повністю перебуває на фінансовому забезпеченні батька - ОСОБА_1 .

У зв`язку із продовженням навчання та здобуттям вищої освіти на території України, позивачу, Головним управлінням Державної міграційною службу України у Харківській області видано посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 зі строком дії до 01.02.2022 року.

Рішенням Головного управління ДМС України в Харківській області від 15.03.2021 року №1033 позивачу скасовано посвідку на тимчасове проживання відповідно до п.п.4 п.63 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, якою затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 26 Конституції України встановлює, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, а також порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773-VI від 22.09.2011.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773 возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Відповідно до ч.ч. 14, 15 частини четвертої статті 4 Закону України №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - дванадцятій цієї статті.

У ч. 3 ст. 5 Закону № 3773 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Частиною 14 ст. 5 Закону визначено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до частини 5 статті 5-1 Закону України №3773-VI строк дії посвідки на тимчасове проживання в усіх інших випадках, визначених статтею 4 цього Закону, - один рік.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання.

Посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (пункт 1 Порядку № 322).

У пункті 63 Порядку № 322 передбачено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

2) отримання вмотивованого клопотання приймаючої сторони про скасування посвідки (у тому числі в разі звільнення іноземця або особи без громадянства із займаної посади) або припинення діяльності приймаючої сторони - юридичної особи;

3) коли іноземця або особу без громадянства засуджено в Україні до позбавлення волі;

4) коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

5) коли уповноваженим державним органом прийнято рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства чи їх примусове видворення за межі України або про заборону подальшого в`їзду в Україну;

6) отримання особою паспорта громадянина України (тимчасового посвідчення громадянина України), посвідки на постійне проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, якій надано додатковий захист;

6-1) якщо з`ясується, що в іноземця або особи без громадянства припинилися підстави для перебування на території України, або якщо після оформлення посвідки з`ясується, що юридичний факт підтверджений/засвідчений відповідним документом, зазначеним у частинах четвертій - сімнадцятій статті 5 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, який подавався іноземцем або особою без громадянства для оформлення посвідки, визнано недійсним, скасованим, нікчемним або таким, що не відбувся;

6-2) отримання від іноземця або особи без громадянства заяви про скасування виданої посвідки;

7) в інших випадках, передбачених законом.

Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування (пункт 64 Порядку № 322).

Відповідно до пункту 77 Порядку № 322 рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку.

Із змісту оскарженого рішення вбачається, що воно прийняте на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку № 322.

Відповідно до підпункту 4 пункту 63 Порядку № 322 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Так, оскаржуване рішення прийняте відповідачем у зв`язку з надходженням подання ГУНП в Харківській області за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України, а саме - незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 000158 стосовно громадянина ОСОБА_1 .

Поряд із цим, позивач притягувався до адміністративної відповідальності - керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння (ч. 1 ст. 130 КУпАП).

Відповідно до понятійного апарату Закону України "Про національну безпеку України" громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Таким чином, хоча позивач і вчинив адміністративне правопорушення, проте воно не може вважатися таким, що загрожує громадському порядку.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до пп. 3, 6 та 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про національну безпеку України" від 21.06.2018 № 2469-VIII громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз; загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Положеннями ст. 5 Закону № 2469-VIII визначено, що державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист: людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності; суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку; держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності; території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону № 2469-VIII до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Міністерство внутрішніх справ України, Державна міграційна служба України.

Згідно з ч. 4 ст. 18 Закону № 2469-VIII Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності, а також надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

На виконання приписів ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Національну поліцію" під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Статтею 2 Закону України "Про Національну поліцію" на Національну поліцію покладено завдання забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидії злочинності.

Підпунктами 1-4 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення.

Також, суд звертає увагу на те, що згідно відповіді №Ю/в-Т-438/33 від 28.05.2021 року Управління СБУ в Харківській області на адвокатський запит, зазначається, що слідчими слідчого відділу Управління СБУ в Харківській області не здійснюється досудове розслідування в кримінальних провадженнях, учасниками яких є позивач.

Під час судового розгляду справи, відповідач не надав належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 Кодексу адміністратвиного судочинства України доказів, які би свідчили про те, що дії позивача загрожують національній безпеці, як і не надано доказів, які б свідчили про те, що позивач вчинив дії, які загрожують здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Отже, загальні підстави, умови, форми, основні ознаки правопорушення, що створюють їх склад, за що особу може бути притягнуто до одного з видів відповідальності та процедуру такого притягнення має визначати закон.

Вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.

Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Враховуючи те, що у цьому поданні не вказується про фактичні обставини про те, на підставі яких відомостей зроблений висновок органом поліції про загрозу національній безпеці України діяльністю позивача, а також не вказується про наявність будь-яких кримінальних проваджень чи вироків суду відносно цієї особи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необгрунтованість спірного рішення та як наслідок наявність підстав для його скасування.

Згідно положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

В межах спірних правовідносин колегія суддів вважає, що відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли та може вважатися неправомірним втручанням органу державної влади в сімейне життя позивача, оскільки безпідставне скасування посвідки на тимчасове проживання матиме наслідком видворення позивача за межі України.

Також, діючим законодавством не передбачено направлення органами Національної поліції копії подання про скасування посвідки на тимчасове проживання особі, відносно якої це подання вноситься до відповідного органу ДМС, з тим, щоб ця особа мала можливість оскаржити таке подання. Рівно як і не передбачено адміністративної процедури оскарження такого подання.

Стосовно процедури оскарження в судовому порядку, то колегія суддів зауважує, що таке подання не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства на відміну від рішення органу ДМС.

Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке у свою чергу повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 14.04.2020 року по справі № 480/296/19, які враховуються судом відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність передбачених підпунктом 4 пункту 63 Порядку № 322 підстав для скасування посвідки на тимчасове проживання.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що обгрунтованими є посилання позивача на те, що оскаржене рішення немає належного обґрунтування, оскільки в ньому не відображені конкретні підстави для його прийняття, а також не встановлено, які саме дії позивача загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Відповідно до п. 64 Порядку - рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.

Згідно із п. 65, 66 Порядку, копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається такій особі і приймаючій стороні рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття. Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

Доказів надіслання рекомендованим листом чи вручення позивачеві під розписку копії прийнятого рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання до матеріалів справи не долучено, що свідчить про порушення відповідачем п.п. 65, 66 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01.07.2003, яке відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України № 3477 підлягає застосуванню судами як джерело права, зазначено, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Рішення суб`єкта владних повноважень має ґрунтуватися на оцінці всіх фактів та обставин, які мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен урахувати всі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо якщо має місце несприятливе для особи рішення.

Отже, будь-яке обмеження прав і свобод людини повинно обов`язково пропорційно співвідноситися з легітимною метою такого обмеження, навіть, у тому випадку, коли таке обмеження прямо передбачене законом.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДМС України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 по справі № 520/9825/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді С.С. Рєзнікова Л.В. Курило
Повний текст постанови складено 01.02.2022 року