Справа № 520/26075/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

20 січня 2022 р. справа № 520/26075/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради, Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Харківської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання відповідно до ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (№3551-12) у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998р. № 367-ХІV, згідно висновків рішення Конституційного Суду України від 29.02.2020 року № 3-р/2020, рішення Верховного Суду України від 29 вересня 2020 року по зразковій справі № 440/2722/20 та Рішення Великої Палати Верховного Суду України від 13 січня 2021 року по даній справі дії посадових осіб Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради неправомірними, а прийняті рішення, які оформлені листами Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради про відмову у до призначенні та виплаті ОСОБА_1 та про відмову у передачі Списку - розпорядження про до призначення недоотриманої суми разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року ОСОБА_1 до Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Харківської обласної державної адміністрації для подальшого нарахування та виплати їм недоотриманої суми разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року, як особі з інвалідністю 2-ї групи внаслідок війни, виходячи з встановленого законом розміру у 8 мінімальних пенсій за віком, підписані зазначеними особами протиправними; 2) зобов`язання Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради відповідно до ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (№3551-12) у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998р. №367-ХІV, рішення Конституційного Суду України від 29.02.2020 року № 3-р/2020, рішення Верховного Суду України від 29 вересня 2020 року по зразковій справі № 440/2722/20 та Рішення Великої Палати Верховного Суду України від 13 січня 2021 року по даній справі призначити, нарахувати та розпочати процедуру виплати ОСОБА_1 разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше здійснених платежів у спосіб передачі відповідних документів до Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Харківської обласної державної адміністрації.

Рішення про прийняття позову до розгляду та відкриття провадження у справі було прийнято 13.12.2021 р.

Період відпустки з 01.01.2022р. по 06.01.2022р., вихідні та святкові дні з 07.01.2022р. по 09.01.2022р., знаходження на лікарняному з 10.01.2022р. по 14.01.2022р. зумовили розгляд справи по суті 20.01.2022р.

Спір склався з приводу застосування ст. 13 Закону України «Про ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» після прийняття рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020р. №3-р/2020 у контексті виплати разової грошової допомоги до 5 травня.

Підставами позову є доводи про те, що адміністративні органи провели нарахування та виплату разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року (далі за текстом - РГД) не у повному обсязі.

Відповідач - Обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (далі - Центр, владний суб`єкт), про розгляд справи повідомлений належним чином і заздалегідь 14.12.2021р., проте у визначений законом та судом строк, правом на подання відзиву на позов не скористався, що у даному конкретному випадку суд не вважає перешкодою для відправлення правосуддя по даній справі.

Відповідач - Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (далі - Управління, владний суб`єкт), з поданим позовом не погодився, подав відзив на позов, аргументуючи заперечення зазначив, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня позивачу була нарахована і виплачена в строк та у розмірах передбачених чинним законодавством. Також, вважає, що Управління діяло в межах своїх повноважень та на виконання постанов Уряду, які є чинними.

З таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже характер спірних правовідносин та суть спору, предмет доказування та обсяг наявних у справі документів, дозволяють вирішити спір на підставі приєднаних до справи доказів.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Змістом копії посвідчення серії НОМЕР_1 підтверджена обставина наявності у заявника правового статусу особи з інвалідністю 2 групи внаслідок участі ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

У відзиві на позов Управлінням підтверджено перебування позивача на обліку в Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради як отримувача разової грошової допомоги інвалідам війни до 5 травня.

За результатами вчинення Управлінням соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації та Обласним центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, владних управлінських функцій, позивачем було отримано грошову допомоги до 5 травня 2021 року у розмірі - 3906,00грн., що підтверджується листом Управління від 03.11.2021 р. №259/9334-03.

Стверджуючи про порушення власного суб`єктивного права за рахунок отримання виплати не у повному обсязі, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно з ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист.

Відносини з приводу соціального захисту осіб з інвалідністю внаслідок війни як особливої окремої категорії громадян унормовані, насамперед, приписами ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Нормами Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998р. №367-XIV ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було доповнено положенням про виплату щорічно до 5 травня інвалідам війни разової грошової допомоги у розмірах: інвалідам І групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

У подальшому п. 20 Розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» від 28.12.2007 р. №107-VI згадану вище норму закону було викладено у редакції, згідно з якою розмір Спірної виплати підлягав визначенню КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Після прийняття Конституційним Судом України рішення від 22.05.2008р. №10-рп/2008 юридично була відновлена дія ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції до внесення змін Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» від 28.12.2007 р. №107-VI.

Однак, унаслідок законотворчої діяльності Верховної Ради України було створено іншу норму права, присвячену регламентуванню тих же самих відносин - п. 26 розділу VI Бюджетного кодексу України.

Так, відповідно до п. 26 розділу VI Бюджетного кодексу України у редакції Закону України від 28.12.2014р. №79-VIII було визначено, зокрема, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Ця норма закону діяла з 01.01.2015 р.

На реалізацію приписів цієї норми закону Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 08.04.2021р. №325 Деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», де, зокрема, передбачено, що бюджетні кошти розподіляються Мінсоцполітики в межах бюджетних призначень і спрямовуються регіональним органам соціального захисту населення, які розподіляють їх між місцевими органами соціального захисту населення, центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, що перераховують кошти за місцем отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання через відділення організації, що здійснює виплату і доставку пенсій та грошової допомоги за місцем фактичного проживання, або на поточні рахунки уповноваженого банку (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання) у розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 4421 гривня; II групи - 3906 гривень; III групи - 3391 гривня.

27.02.2020р. рішенням Конституційного Суду України №3-р/2020 було визнано неконституційним окреме положення п.26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, з 27.02.2020р. ані приписи п.26 розділу VI Бюджетного кодексу України у редакції Закону України від 28.12.2014р. №79-VIII, ані приписи ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції Закону України від 28.12.2007р. №107-VI об`єктивно не можуть запроваджувати взагалі будь-яких правил призначення та виплати допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Тому, з 27.02.2020р. заявник набув суб`єктивне право на одержання разової грошової допомоги до 5 травня на підставі Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993р. №3551-ХІІ у редакції Закону України від 25.12.1998р. №367-ХІV.

За правилом розв`язання юридичних колізій норми закону є вищими за норми будь-яких підзаконних актів права, у тому числі і чинних постанов КМУ, а тому усі доводи відповідача про інше слід визнати юридично неспроможними.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вирішуючи спір, суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Суд констатує, що у ході розгляду справи відповідачами як владними суб`єктами не подано доказів правомірності призначення, нарахування та виплати спірної допомоги в належному розмірі.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.09.2020 р. у зразковій справі №440/2722/20 органами, уповноваженими здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня, є Управління соціального захисту населення за місцем проживання позивача та Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

Суд вважає, що механізм адміністративної взаємодії між цими владними суб`єктами поза розумним сумнівом не повинен мати істотного (вагомого) юридичного впливу для стану захисту прав та інтересів заявника - приватної особи, штучно створюючи безпідставні перешкоди.

З відзиву на позов вбачається, що Управління здійснює владне волевиявлення з приводу призначення РГД, а Центр на підставі отриманих від Управління документів здійснює владне волевиявлення з приводу нарахування та виплати РГД.

Вказане, в свою чергу, не спростовано відповідачами.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що самостійно визнана відповідачем Управління, обставина наявності у заявника спеціального правового статусу, котра зумовила призначення і виплату спірної допомоги (але у меншому розмірі), поза розумним сумнівом доводить і право особи на одержання разової грошової допомоги до 5 травня з урахуванням змісту рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020 від 27.02.2020р.

Суд зважає, що відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.

Зміст рішення владного суб`єкта розтлумачено законодавцем у положеннях п.п. 18 і 19 ч.1 ст.4 КАС України.

Визначення ж змісту діяння (дії чи бездіяльності) владного суб`єкта норми КАС України не містять.

Разом із тим, у силу ч.6 ст.7 КАС України суд вважає за можливе застосувати загальні визначення рішення, дії, бездіяльності, згідно з якими рішення владного суб`єкта - це письмовий акт, дія владного суб`єкта - це вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, бездіяльність владного суб`єкта - це невиконання обов`язку.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тлумачення змісту ст.13 Конвенції наведено у низці рішень Європейського суду з прав людини, зокрема: у рішенні від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; у рішенні від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії" указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" наголошено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними; у рішенні від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" визначено, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, адже протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права громадянина на одержання соціальної виплати у належному розмірі адміністративний орган повинен вчинити власне волевиявлення з приводу призначення виплати (допомоги тощо) та негайно після настання цієї події ініціювати процедуру отримання додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення платежів.

Водночас суд зазначає, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Оскільки у даному конкретному випадку відповідачами-владними суб`єктами не було призначено, нараховано та виплачено позивачу грошову допомогу у належному розмірі, суд приходить до висновків про необхідність вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідачів з приводу виплати допомоги до 5 травня у 2021 році у неналежному розмірі, а саме не 8-ми мінімальних пенсій за віком для осіб з інвалідністю 2 групи учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З огляду на викладене та зміст вимог заявника, суд приходить до висновків про необхідність обтяжити відповідача-Управління обов`язком вчинити владне волевиявлення з приводу призначення РГД у належному розмірі і розпочати процедуру виплати у спосіб передачі до Центру необхідних для цього документів, якого необхідно зобов`язати після отримання зазначених документів здійснити нарахування виплати позивачу зазначеної допомоги у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком з рахуванням виплаченої суми.

В частині визнання протиправними (неправомірними) дії посадових осіб Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради неправомірними та рішення, які оформлені листами Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради про відмову у до призначенні та виплаті спірної допомоги та передачі списків до Центру, суд відмовляє, оскільки задоволення позовних вимог в цій частині не призведе до повного та достатнього захисту порушеного права позивача.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат зі сплати судового збору в порядку ст. 139 КАС України судом не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення інших витрат позивачем не надано.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (адреса: 61002, м.Харків, вул.Сумська, буд.78, ) та Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (адреса: 61002, м.Харків, вул. Чернишевська, 51, ) з приводу призначення, нарахування та виплати ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) допомоги до 5 травня у 2021 році у неналежному розмірі, а саме не 8-ми мінімальних пенсій за віком, як особі з інвалідністю 2 групи учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (адреса: 61002, м.Харків, вул.Сумська, буд.78, ) призначити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) разову грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік як особі з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком.

Зобов`язати Обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (, 61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 51) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Старосєльцева