Справа № 160/13832/21
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2021-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тулянцевої І.В. розглянувши у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу ДПС України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
12 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу ДПС України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Дніпровської міської ради, в якій позивач просить:
Ухвалою суду від 26.08.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (виклику) учасників справи. Цією ж ухвалою відповідачу надано право подати відзив на позов разом із доказами, які підтверджують обставини на яких грунтуються його заперечення протягом 15 днів з дати отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.
Зазначає, що не погоджується з твердженням позивача, про те, що він не може вважатися безпосереднім платником плати за землю під будинком, який належить йому на праві власності, оскільки платником податку на землю виступає особа, щодо якої здійснено реєстрацію державних прав на земельну ділянку під будинком, з огляду на наступне. Оскільки користування будівлею (спорудою) неможливо без користування земельною ділянкою, на якій вона розташована, а плата за землю справляється саме за користування земельною ділянкою, обов`язок щодо сплати сум податкових зобов`язань зі плати за землю у власника будівлі (споруди) виникає не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою. Варто зазначити, що на відміну від рухомих речей, нерухомість має безпосередній та нерозривний правовий зв`язок із земельною ділянкою, на якій вона розташована. У силу особливого правового статусу нерухомого майна чинне земельне законодавство передбачає і особливий автоматичний порядок набуття законним власником нерухомості і права на земельну ділянку, на якій розташований такий об`єкт. З наведеного слідує, що з часу коли ОСОБА_1 набув у власність об`єкти нежитлової нерухомості в силу положень ч.1, ч.2 ст.120 Земельного кодексу України у поєднанні з положеннями ст.377 Цивільного кодексу України у нього виникло право користування земельною ділянкою, на якій розташований цей об`єкт. Відтак, спірне податкове повідомлення-рішення є правомірним.
Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 11.05.2021 року, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВВТ №090942 від 23.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О. І., зареєстрованого в реєстрі за №8116 є власником 1/2 частини: будівлі їдальні літ. Б4-2, яка складається з приміщення підвалу площею 463,5 кв.м, І поверх площею 471,0 кв.м, II поверх площею 483,6 кв.м, загальною площею 1418,1 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Земельна ділянка загальною площею 490 кв.м на якій розташована дана нерухомість позивачем не орендована, не належить на праві власності або постійного користування.
Крім того, ОСОБА_2 , є співвласником 1/2 частини даного нерухомого майна.
На підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та у відповідності до п.286.5 ст.286 ПК України Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф», яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання зі сплати земельного податку за 2020 рік, а саме:
Із розрахунку наведеному у відзиві на позовну заяву вбачається, що податкове зобов`язання визначене таким чином:
Вартість частки земельної ділянки, що є у користуванні:
490,0 кв.м х 581,21 грн. (базова вартість земельної ділянки) х 2,09 (Км2) х 1,09 (Км3) х 2,50 (Кф) = 1 621 966,76 грн.
1 621 966,76 грн. х 3% (ставка земельного податку відповідно до рішення міської ради №8/30 від 21.02.2018 року) = 48 695,0 грн.
Правомірність та обґрунтованість вказаного податкового повідомлення-рішення є предметом спору, який передано на вирішення суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).
У відповідності із п.287.1 ст.287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Згідно із п.286.6 ст.286 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:
1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;
2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;
3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.
За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.
Відповідно до ч.1, 2 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно із ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Отже, враховуючи наведені норми права та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що позивач є власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, суд вважає, що позивач є платником земельного податку, незважаючи на те що ним не оформлено будь-яких документів щодо земельної ділянки на якій розташована належна йому нерухомість.
В той же час, суд зазначає, що відповідно до пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України, плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно з пп.14.1.72. п.14.1 ст.14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).
Відповідно до п.270.1 ст.270 ПК України об`єктами оподаткування є: 270.1.1. земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; 270.1.2. земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Пунктом 271.1 статті 271 ПК України передбачено, що базою оподаткування є: 271.1.1. нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; 271.1.2. площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Згідно з абз.1 п.286.1 ст.286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Згідно з абз.2 п.286.1 ст.286 ПК України центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2011 року №1386 затверджено Порядок подання інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів.
Пунктами 4, 9, 10 цього Порядку передбачено, що Держгеокадастр та Мін`юст подають щомісяця до 10 числа, а також на запит територіального органу ДФС за місцезнаходженням земельної ділянки або ДФС інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю та єдиного податку, в тому числі:
- Держгеокадастр - про земельні ділянки, зокрема про кадастровий номер земельної ділянки, дату реєстрації у Державному земельному кадастрі, дату державної реєстрації земельної ділянки (відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою чи договору оренди), площу відповідно до правовстановлюючих документів, цільове призначення та місце розташування земельної ділянки, дату та значення нормативної грошової оцінки, частку кожного із співвласників земельної ділянки (у разі коли земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності), а також про землевласників або землекористувачів, зокрема найменування та місцезнаходження або прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача.
Отже, з метою нарахування земельного податку, контролюючий орган повинен мати інформацію про нормативну грошову оцінку об`єкта оподаткування, отриману у спосіб, визначений вказаними нормами права.
У спірному випадку відповідачем не доведено того, що ним здійснено розрахунок земельного податку виходячи із нормативної грошової оцінки, отриману у визначений законом спосіб.
А наведені у відзиві на позов розрахунки земельного податку свідчать про те, що такої інформації (нормативну грошову оцінку земельних ділянок) контролюючий орган, на час визначення податкового зобов`язання, не мав, у зв`язку з чим самостійно її визначав шляхом множення базової вартості земельної ділянки на відповідні коефіцієнти. Крім цього, з наведених відповідачем розрахунків не вбачається того, що вони здійснювалися відносно не всієї земельної ділянки, а частини, так як позивач є власником Ѕ частини нерухомого майна.
Отже, оскаржуване рішення відповідача, з огляду на його прийняття без урахування даних державного земельного кадастру, не можливо визнати правомірним.
Тобто, суд вже звертав увагу на неможливість визначення податкових зобов`язань з земельного податку без отримання у встановленому порядку інформації, необхідної для обчислення і справляння плати за землю.
Отже, встановлені обставини справи свідчать про неправомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, що є підставою для його скасування.
Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень рішення якого оскаржуються, не доведено правомірність прийнятого ним рішення та не спростовано доводи позивача викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене у порядку та в строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева