Справа № 500/840/22
Суддя: Баранюк Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

Справа № 500/840/22

10 лютого 2022 рокум.Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Баранюк А.З., ознайомившись із матеріалами адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення і запису про іпотеку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Сектору державної реєстрації Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52189829 від 08.05.2020, та внесений на його підставі відповідний запис про іпотеку №36453907 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ "Правекс- Банк", правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ "Правекс-Банк", укладено кредитний договір № 486-011/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1010000,00 грн строком до 10 жовтня 2027 року.

Для забезпечення виконання зобов`язання за даним кредитним договором 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ "Правекс-Банк" укладено договір іпотеки 486-011/07Р, згідно якого ОСОБА_2 передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , договір посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В., зареєстрований у реєстрі за № 5097, та накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна.

17 жовтня 2016 року відповідні записи про іпотеку у Державному реєстрі іпотек та про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна були погашені приватним нотаріусом Шосткінського міського нотаріального округу Буйвал Г. В.

18 жовтня 2016 року між позивачем та ОСОБА_3 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені дружини ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в Україні, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. Право власності позивача на квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

На момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2016 були відсутні відомості про заборону відчуження, арешт чи іпотеку нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 .

У липні 2017 року ПАТ КБ "Правекс-Банк" звернулося до суду з позовом до позивача та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2016 року (справа № 759/3046/17).

10 серпня 2017 року ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" та ПАТ КБ "Правекс-Банк" уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, згідно якого ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", зокрема, набуло право вимоги до ОСОБА_2 відповідно до кредитного договору та договору іпотеки від 10 жовтня 2007 року за № 486-011/07Р. 12 грудня 2017 року ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" було залучено до розгляду судової справи № 759/3046/17 в якості правонаступника ПАТ КБ "Правекс- Банк".

Станом на січень 2022 року розгляд справи № 759/3046/17 триває, а квартира у будинку АДРЕСА_3 належить позивачу на праві приватної власності.

07.05.2020 державний реєстратор виконавчого комітету Білобожницької сільської ради Іванісік Сергій Васильович зареєстрував іпотечне обтяження на квартиру АДРЕСА_1 , як на майно, що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки № 486-011/07Р від 10 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ "Правекс-Банк".

У квітні 2021 року ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", яке є процесуальним правонаступником ПАТ КБ "Правекс-Банк" у справі № 759/3046/17, надало до суду заяву про зміну підстав позову, в якій, зокрема, було зазначено про те, що 07.05.2020 до Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень був внесений запис про іпотеку квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачу.

У вересні 2021 позивач звернувся за правовою допомогою, на підставі довіреності, виданої 20 вересня 2021 року, 22 вересня 2021 року представник позивача ознайомилась з матеріалами справи № 759/3046/17, в ході якого стало відомо про іпотечне обтяження квартири позивача, зареєстроване державним реєстратором виконавчого комітету Білобожницької сільської ради Іванісіком С. В.

Позивач вважає, що прийняте державним реєстратором Білобожницької сільської ради рішення є протиправним з огляду на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення № 52189829 від 08 травня 2020 року реєстратор не перевірив наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями та здійснив державну реєстрацію обтяження щодо попереднього правонабувача після того як право власності на майно вже було зареєстровано за новим правонабувачем.

Частиною першою статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

Суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у даній справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19.

В даному випадку позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та внесеного на його підставі запису про іпотеку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, ухвалення судового рішення у спірних правовідносинах, має супроводжуватися одночасним визнанням цим рішенням речових прав зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом".

Частиною першою статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Підсумовуючи наведене та беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні статті 6 Конвенції. Відтак, враховуючи зміст позовних вимог, характер спірних відносин, Тернопільський окружний адміністративний суд не є судом, встановленим законом, щодо розгляду такого спору, оскільки даний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки вирішення даного спору має здійснюватись в порядку цивільного судочинства, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення і запису про іпотеку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною п`ятою статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 170, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкриті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення і запису про іпотеку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Копія ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Згідно із частиною другою статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Баранюк А.З.