Справа № 160/4259/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2022 року Справа № 160/4259/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіНіколайчук С.В.
при секретарі судового засіданняФедуркіній А.В.
представника позивача відповідача Лукіна А.А. не з`явився (повідомлений належним чином )
23.03.2021 року на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 , у якій позивач просить:
Отже, до відповідача, який є посадовою особою управління патрульної поліції в Дніпропетровській області департаменту патрульної поліції, не може бути застосовано обмежену матеріальну відповідальність, навіть якщо застосувати до наявних між сторонами правовідносин положення КЗпП. В такому випадку, зважаючи на приписи ст. 132 та п. 2, 6 ч. 1 ст. 134 КЗпП (із врахуванням наявності в матеріалах справи дорожнього листа, за яким відповідач отримав службовий транспортний засіб в день його пошкодження внаслідок ДТП та який є іншим разовим документом в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП) до відповідача підлягала б застосуванню повна матеріальна відповідальність.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження справі за позовом департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, на підставі п.1ч.1 ст. 170 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (суддя Бондар М.В.).
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.08.2021 року ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року у справі №160/4259/21 скасовано, справу направлено для продовження розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Зазначеною ухвалою суду також було запропоновано відповідачу у разі невизнання адміністративного позову протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання (вручення) копії цієї ухвали, надати відзив на позовну заяву (відзив) і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову разом із доказами, що підтверджують надіслання (надання) копії відзиву і доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Копію ухвали суду від 03 вересня 2021 року про відкриття провадження у справі направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте на адресу суду повернувся конверт за закінченням терміну зберігання.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КАС України особа, яка відмовилася одержати повістку, вважається такою, що її повідомлено про дату, час і місце судового засідання.
Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року судом вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14 грудня 2021 року. Зазначеною ухвалою також витребувано від департаменту патрульної поліції додаткові докази, а саме: довідку середнього місячного заробітку ОСОБА_1 з останні шість місяців, завірену належним чином.
В подальшому підготовче засідання перенесено на 13 січня 2022 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.01.2022 року закрито підготовче провадження в адміністративній справі № 160/4259/21 та розпочато розгляд справи по суті.
У судовому засіданні представник позивача просив позовну заяву задоволити у повному обсязі.
Відповідач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.
Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 наказом Департаменту патрульної поліції від 21.01.2016 року №9 о/с був призначений на посаду інспектора роти №4 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Дніпропетровську ДПП, в подальшому був переведений на посаду інспектора взводу №2 роти №1 батальйону №3 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ДПП.
10.10.2017 року екіпаж №404 у складі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заступив на патрулювання на службовому автомобілі «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2017 року у справі №202/7620/17, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.03.2018 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Відповідно до преамбули Закону України Про Національну поліцію від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон №580) цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, тобто він є спеціальним нормативним актом, який регулює проходження служби в поліції.
Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну поліцію до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України Про Національну поліцію (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
За загальним правилом, під час вирішення справ даної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
Наведена правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у його постановах від 12.12.2018р. у справі №814/2563/16, від 30.01.2019р. у справі №806/2164/16, яка підлягає обов`язковому застосуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Разом з тим, оскільки у Законі України Про Національну поліцію відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським при виконанні ним службових обов`язків, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського, як на працівника, поширюється трудове право, отже, при вирішенні даного спору слід керуватись загальними нормами, якими, в даному випадку, є положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), що врегульовують питання відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання ним службових обов`язків.
Так, згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
Випадки повної матеріальної відповідальності визначені статтею 134 КЗпП України, згідно якої відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:
1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;
2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;
3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;
4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;
5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;
6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;
7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;
8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;
9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.
З аналізу зазначених норм трудового законодавства видно, що працівник несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, при цьому, матеріальна відповідальність визначається у розмірі дійсної прямої шкоди, що не перевищує середнього заробітку працівника, а матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у ст.134 КЗпП України.
Як встановлено судом з матеріалів справи, 10 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , під час виконання службових обов`язків, скоїв ДТП, керуючи службовим автомобілем Toyota Prius ДНЗ НОМЕР_2 , в результаті чого зазначений службовий автомобіль було пошкоджено, що підтверджується постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2017 року у справі №202/7620/17, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.03.2018 року.
Таким чином, факт заподіяння відповідачем матеріальної шкоди Департаменту патрульної поліції Національної поліції України є доведеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, та встановлені у ньому обставини звільняються від доказування у інших справах, у тому числі і у цій справі, виходячи з вимог ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.
В даному випадку, з матеріалів справи судом не було встановлено наявність жодного з випадків, передбачених статтею 134 КЗпП України, які тягнуть за собою настання повної матеріальної відповідальності.
Таким чином, з відповідача має бути стягнута сума матеріальних збитків у розмірі, що не перевищує його середньомісячного заробітку, виходячи з вимог ст.132 КЗпП України.
Відповідно до довідки про доходи Департаменту патрульної поліції №2002 від 08.12.2021 р., наданої позивачем на виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.11.2021 року, сума середньомісячного заробітку ОСОБА_1 , на час виникнення спірних відносин становила 13 502,54 грн.
З урахуванням аналізу вказаних норм чинного законодавства та враховуючи, що середньомісячний заробіток відповідача, на час виникнення спірних правовідносин, складає 13 502,54 грн., а також те, що відповідно до ст.132 КЗпП України відповідач може нести тільки обмежену матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, суд робить висновок про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 13 502,54 грн.
Згідно з вимогами ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідач жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність не відшкодування позивачу, завданої ним матеріальної шкоди у розмірі 13 502,54 грн., з урахуванням вимог ст.ст. 72-76 Кодексу адміністративного судочинства України, суду не надав.
Посилання позивача на те, що під час патрулювання, 10.10.2017 року, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження, ОСОБА_1 , який є інспектором поліції, не виконував службових обов`язків в якості водія, є необґрунтованими, оскільки відповідач в момент скоєння ДТП ніс чергування по службі з використанням службового автомобілля, який використовувався останнім саме з метою виконання покладених на нього, як поліцейського, службових обов`язків по забезпеченню охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Зокрема, матеріали справи не містять доказів, що майно (службовий автомобіль) одержаний відповідачем під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, або існують інші обставини, за яких для відповідача наступає повна матеріальна відповідальність.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення посилання позивача на відшкодування завданої відповідачем матеріальної шкоди за нормами ст.ст. 1166, 1187, 1192 Цивільного кодексу України та відхиляються судом, з огляду на те, що проаналізований судом зміст наведених цивільних норм врегульовує питання відшкодування матеріальної шкоди джерелом підвищеної небезпеки фізичній чи юридичній особам, які є потерпілими при вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, в той же час, позивач у даних правовідносинах не виступає, як потерпіла сторона у наведеній дорожньо-транспортній пригоді, а, навпаки, саме автомобіль, що належить позивачу, під керуванням відповідача, порушив Правила дорожнього руху та визнаний судом винуватцем вказаної дорожньо-транспортної пригоди і заподіяння шкоди іншим учасникам дорожнього руху, а тому наведені норми ст.ст. 1166, 1187, 1192 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані у спорі між позивачем та відповідачем про стягнення матеріальної шкоди, з урахуванням того, що відповідач заподіяв матеріальну шкоду позивачу під час виконання ним службових (трудових) обов`язків (відносин), що врегульовано нормами ст.ст. 130, 132 КЗпП України.
Також, є безпідставними та відхиляються судом посилання позивача на те, що до наявних між сторонами правовідносин не підлягають застосуванню, зокрема, положення КЗпП України, оскільки, як встановлено судом, у Законі України «Про Національну поліцію» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, а в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю можуть субсидіарно застосовуватися загальні норми якими, в даному випадку, є положення Кодексу законів про працю України.
Наведена правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у його постановах від 12.12.2018р. у справі №814/2563/16, від 30.01.2019р. у справі №806/2164/16, яка підлягає обов`язковому застосуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів.
Згідно ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Таким чином, оскільки позивачем не були понесені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, судові витрати у справі не розподіляються, тому судові витрати з оплати судового збору не відлягають відшкодуванню позивачу.
Керуючись ст.ст. 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 20 січня 2022 року.

Суддя С.В. Ніколайчук