Справа № 200/9635/21
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року справа №200/9635/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В.,

за участю секретаря судового засідання Сізонова Є.С.,

представника відповідача Цирі С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року (суддя І інстанції Череповський Є.В., повне судове рішення складено 06.09.2021 року в м. Слов`янськ Донецької області) та додаткове рішення від 24 вересня 2021 року у справі №200/9635/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними, зобов`язання повторно розглянути запит на отримання публічної інформації,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, що виявилися у відмові надати публічну інформацію відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №24/02-06 від 24 лютого 2021 року, зобов`язання повторно розглянути запит на отримання публічної інформації.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України, що виявилися у відмові надати публічну інформацію відповідно до його запиту на отримання публічної інформації № 24/02-06 від 24 лютого 2021 року. Зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути запит на отримання публічної інформації № 24/02-06 від 24 лютого 2021 року, з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні.

Додатковим рішенням від 24 вересня 2021 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 500 грн. (п`ятсот гривень).

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» не зобов`язує розпорядника спеціально створювати чи збирати ті чи інші відомості у відповідь на запит. На думку відповідача, запитувана інформація не підпадала під критерії публічності, тому що для її підготовки було необхідно провести збір, додатковий змістовний аналіз чи іншу аналітичну роботу. Позивач також не обґрунтував суспільну необхідність отримання запитуваної інформації.

В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове судове рішення від 24 вересня 2021 року зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Предметом розгляду даного спору є справа незначної складності, в якій існує усталена судова практика. Крім того, позивач має юридичну освіту, є адвокатом та ним самостійно було подано близько 25 аналогічних позовів, а тому звернення до адвоката свідчить про створення штучних умов для отримання коштів та незаконного збагачення.

На адресу суду апеляційної інстанції надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач 24.02.2021року надіслав засобами електронної пошти до Міністерства юстиції України запит на отримання публічної інформації №24/02-06, в якому просив надати накази Міністерства юстиції України, видані за підписом Міністра юстиції України Малюськи Д.Л. у вересні 2020 року «Про відмову у задоволенні скарги» відповідно до пункту 8 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідь заявник просив надати у визначений законом термін електронною поштою, у паперовій копії оригіналу електронного документу.

Відповідач листом від 01.03.2021р. за № 8856/ПІ-Т-822/33.3 повідомив позивача про продовження строку розгляду запиту на 20 робочих днів, у зв`язку з тим, що запит потребує пошуку інформації серед значної кількості даних.

Листом № 12062/ПІ-Т-821/33.3 від 19 березня 2021 року за підписом заступника Міністра з питань державної реєстрації Ольги Оніщук позивачу було відмовлено у наданні наказів Міністерства юстиції України, виданих за підписом Міністра юстиції України Малюськи Д.Л. у вересні 2020 року «Про відмову у задоволенні скарги» відповідно до пункту 8 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з тим, що не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію або провести додатковий змістовний аналіз чи іншу аналітичну роботу. Повідомлялось, що копії рішень Мін`юсту та копії висновків Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України оприлюднюються у рубриці «Колегія з розгляду скарг у сфері державної реєстрації», за посиланнями з офіційного сайту Мін`юсту. Крім того, повідомлялось, що у зв`язку з відсутністю відповідних параметрів пошуку, відсутня можливість надати запитувану інформацію, щодо кількості наказів «Про відмову у задоволенні скарги» відповідно до пункту 8 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» протягом серпня 2020 року - січня 2021 року за підписом Міністра юстиції України, оскільки це вимагає створення нової інформації та потребує аналітичної роботи.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статтею 34 Конституції України визначено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України від 13 січня 2011 року N 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до статті 1 цього Закону публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно зі статтею 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Статтею 4 Закону N 2939-VI передбачено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується, у тому числі, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно частини 5 статті 6 Закону № 2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

За приписами частини третьої статті 10 Закону № 2939-VI розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Згідно пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Аналіз наведених норм свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях: уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 22 Закону № 2939-VI не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям відображеності та задокументованості і є публічною.

Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary (заява №18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин. Для цього, серед критеріїв, має бути оцінено чи є інформація готовою та доступною. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

З наведеного слідує, що запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститься, принаймні, в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Відповідно до статті 18 Закону № 2939-VI для забезпечення збереження та доступу до публічної інформації документи, що знаходяться у суб`єктів владних повноважень, підлягають обов`язковій реєстрації в системі обліку, що має містити: 1) назву документа; 2) дату створення документа; 3) дату надходження документа; 4) джерело інформації (автор, відповідний підрозділ); 5) передбачену законом підставу віднесення інформації до категорії з обмеженим доступом; 6) строк обмеження доступу до інформації, у разі якщо вона віднесена до інформації з обмеженим доступом; 7) галузь; 8) ключові слова; 9) тип, носій (текстовий документ, електронний документ, плівки, відеозаписи, аудіозаписи тощо); 10) вид (нормативні акти, угоди, рішення, протоколи, звіти, пресрелізи); 11) проекти рішень (доповідні записки, звернення, заяви, подання, пропозиції, листи тощо); 12) форму та місце зберігання документа тощо.

Доступ до системи обліку, що містить інформацію про документ, що знаходиться у суб`єкта владних повноважень, забезпечується шляхом: 1) оприлюднення на офіційних веб-сайтах суб`єктів владних повноважень такої інформації, а в разі їх відсутності - в інший прийнятний спосіб; 2) надання доступу до системи за запитами.

Система обліку публічної інформації не може бути віднесена до категорії інформації з обмеженим доступом.

Розпорядники інформації несуть відповідальність за забезпечення доступу до системи обліку відповідно до закону.

Положенням про систему обліку публічної інформації, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2011 р. № 1277, встановлені загальні вимоги щодо забезпечення збереження та доступу до публічної інформації шляхом створення, функціонування і ведення системи обліку публічної інформації, в якій реєструються документи, що перебувають у суб`єктів владних повноважень.

За приписами пункту 38 цього Положення реєстрація документів здійснюється шляхом внесення в облікову картку таких відомостей про документи в електронному вигляді: номер облікової картки; назва документа; номер документа; дата створення документа; дата надходження документа; джерело інформації (автор, відповідний підрозділ);передбачена законом підстава віднесення інформації до категорії з обмеженим доступом; строк обмеження доступу до інформації (у разі, якщо вона віднесена до інформації з обмеженим доступом); галузь; ключові слова; тип, носій (текстовий документ, плівки, відео- та аудіозаписи тощо); вид (нормативні акти, угоди, рішення, протоколи, звіти, прес-релізи); проекти рішень (доповідні записки, звернення, заяви, подання, пропозиції, листи тощо); форма зберігання документа; місце зберігання документа. У разі потреби може зазначатися додаткова інформація.

Згідно п.38, п.39 Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 р. № 55, вхідні, внутрішні, вихідні, інші документи незалежно від форми їх створення, підготовлені в установі, реєструються в системі електронного документообігу, а у разі її відсутності вхідні та вихідні документи реєструються у веб-модулі системи взаємодії. Для забезпечення реєстрації документів у електронній та паперовій формах (далі - документи) в автоматизованому режимі заповнюється реєстраційно-моніторингова картка, до якої вносяться всі обов`язкові, додаткові та у разі потреби інші реквізити документа відповідно до вимог інструкції з діловодства установи.

У системі електронного документообігу формується єдина централізована база реєстраційних даних в електронній формі, за допомогою якої працівники забезпечуються інформацією про всі документи установи і їх місцезнаходження ( п. 46 Типової інструкції).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення законодавства передбачають можливість надання позивачеві запитуваної інформації, яка не потребує значних інтелектуальних зусиль для її збирання.

Колегія суддів також зазначає, що частиною четвертою статті 20 Закону №2939-VІ установлено, що в разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження.

Враховуючи встановлені у справі обставини та надану їм правову оцінку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо відмови у наданні позивачу запитуваної інформації, а тому правомірно задоволено позов.

Доводи та аргументи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду скаржника із правовою оцінкою суду обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

Щодо посилання відповідача на те, що позивач не обґрунтував суспільну необхідність отримання ним запитуваної інформації, колегія суддів зазначає, що одним із закріплених у ст. 4 Закону №2939-VІ принципів забезпечення доступу до публічної інформації є принцип прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень, а відповідно до ч. 1 ст. 4 даного Закону його метою є забезпечення цієї прозорості та відкритості, а також створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

У ч. 1 ст. 3 Закону № 2939-VІ закріплено гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, зокрема встановленням обов`язку розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Зазначений закон не містить такої умови для надання публічної інформації як обґрунтування запитувачем інформації суспільної необхідності отримання ним запитуваної інформації.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року задоволенню не підлягає.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення від 24 вересня 2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За приписами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вищенаведені положення частин першої та другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Частинами сьомою, дев`ятою, одинадцятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з приписами статті 30 Закону України від 05.07.2012р. №5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

За практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви додано копію адвокатського договору від 01 липня 2021 року, укладеного між позивачем та адвокатом Дергачевим В.С., відповідно до пункту 1 якого позивач уповноважує адвоката здійснювати захист його прав та інтересів, для чого уповноважує останнього, в тому числі, представляти його інтереси у місцевих адміністративних судах (а.с. 17).

Також до позову додано копію попереднього (орієнтовний) розрахунку суми судових витрат позивача на загальну суму 10908,00 грн., підписаного адвокатом Дергачевим В.С. (без дати та номера), а також без посилань на договір, на підставі якого його складено (а.с. 24).

Окрім того, вказані докази не містять жодних пунктів щодо порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата) та порядку його сплати, а також відомостей про те, що ці витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги саме у цій справі.

У позовній заяві зазначено, що додаткові докази щодо остаточного розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи (зокрема, акти виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом будуть надані до суду в порядку, визначеному вимогами ч. 7 ст. 139 КАС України.

Позивачем 15.09.2021р. подана заява про компенсацію судових витрат, до якої на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу було надано копії адвокатського договору від 01 липня 2021 року, договору про надання юридичних послуг від 19 липня 2021 року, акт прийому-передачі робіт від 14 вересня 2021 року, ордер про надання позивачу правової допомоги №1060653 від 23 липня 2021 року, заключну виписку банку про оплату 14.09.2021р. юридичних послуг на суму 10000,00 грн..

Згідно п.1.1 договору про надання юридичних послуг від 19 липня 2021 року адвокат Дергачов В.С. взяв на себе зобов`язання надати позивачу на платній основі юридичні послуги з приводу представництва, захисту прав і законних інтересів позивача під час розгляду справи щодо визнання протиправними дії Міністерства Юстиції України.

Відповідно до акту прийому-передачі робіт від 14 вересня 2021р. за договором про надання юридичних послуг від 19 липня 2021 року виконавцем надано наступні послуги:

- зустріч з клієнтом, вивчення документів, надання консультацій та узгодження правової позиції зі здійснення представництва інтересів клієнта у якості позивача за адміністративним позовом - (1 год.) 1000 грн;

- здійснення аналізу та дослідження наданих матеріалів, вивчення нормативно-правових документів, пов`язаних з діяльністю Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - ( 1 год.) 1000 грн;

- аналіз судової практики щодо правових позицій судів першої, апеляційної інстанцій та правових висновків судів касаційної інстанції із спірних правовідносин, у разі неправомірної відмови розпорядника інформації у наданні інформації передбаченою Законом України «Про доступ до публічної інформації», аналіз практики Європейського суду з прав людини - (2 год.) 2000 грн;

- підготовка (складання) процесуальних документів - (5 год.) 5000 грн;

- підготовка позовної заяви з метою направлення до адміністративного суду, копіювання, сканування, документів, що додаються до позовної заяви відповідно до кількості сторін та безпосередньо подача позовної заяви до суду - (1 год.) 1000 грн..

При цьому, в наданих позивачем доказах відсутні будь-які дані, які підтверджують обсяг та перелік наданих послуг і виконаних робіт, здійснених адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги саме у цій справі про визнання протиправними дій, що виявилися у відмові надати публічну інформацію відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №24/02-06 від 24 лютого 2021 року, зобов`язання повторно розглянути запит на отримання публічної інформації.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що надані докази не підтверджують понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу з розглядом цієї справи.

Окрім того, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, заява про компенсацію судових витрат подана позивачем 15.09.2021р., тобто з порушенням строку, встановленого частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції помилково було стягнуто на користь позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 500 грн. (п`ятсот гривень).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права в частині вирішення питання про стягнення правничої допомоги за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, тому апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню.

За змістом частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 135, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у справі №200/9635/21 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у справі №200/9635/21 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року у справі №200/9635/21 задовольнити.

Додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року у справі №200/9635/21 - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат на правничу допомогу - залишити без розгляду.

Повне судове рішення 08 лютого 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

А.В. Гайдар