Справа № 160/26055/21
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЮхно І. В.
за участі секретаря судового засіданняКручині Ю.Д.
учасників справи не з`явились
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро Міністерства оборони України про визнання протиправною та скасування постанови, -
16.12.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), у якій позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про закінчення виконавчого провадження №65209299 від 06.12.2021 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без руху та запропоновано позивачу протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви.
25.12.2021 копію зазначеної ухвали направлено позивачеві на адресу електронної пошти, зазначену в позовній заяві. Тобто, строк для усунення недоліків до 30.12.2021.
31.12.2021 на виконання ухвали суду засобами поштового зв`язку до суду від позивача надійшли уточений адміністративний позов з аналогічними позовними вимогами та власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Закон вимагає активних дій зі сторони державного виконавця щодо контролю по добровільному виконанню рішення суду. Виходячи з даних виконавчої справи № 65209299 єдиною дією з боку старшого держаного виконавця стало направлення на адресу Божника відповідних постанов від 20.04.2021 року та отримання єдиного листа КЕВ м. Дніпро №525/2227 від 10.06.2021 року, що став підставою закінчення виконавчого провадження № 65209299.
Позивач зазначає, що на сьогоднішній день постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2012 року та постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2012 року про зобов`язання Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська Міністерства оборони України забезпечити ОСОБА_1 житловим приміщенням для постійного проживання згідно черговості не виконані. Забезпечення житлом Позивача так і не відбулось. Згідно листа КЕВ м. Дніпро №525/2227 від 10.06.2021 р., який став підставою для закінчення виконавчого провадження заначено, що ОСОБА_1 перебуває в черзі на поліпшення житлових умов у Дніпропетровському гарнізоні в загальній черзі під порядковим номером №270 та в позачерговій черзі під порядковим номером 47.
На думку позивача, старший державний виконавець Тичинський Дмитро Євгенович, незаконно зазначив у постанові про те, що боржником здійснено заходи щодо забезпечення ОСОБА_1 приміщенням для постійного проживання згідно черговості, оскільки перебування у черзі і забезпечення приміщенням для постійного проживання згідно черговості є різними обставинами.
Враховуючи, що 01.01.2022-03.01.2022 та 07.01.2022-09.01.2022 були вихідними та святковими днями, а у період з 04.01.2022 по 06.01.2022 головуючий суддя Юхно І.В. перебувала у відпустці, на підставі частини 6 статті 120 КАС України питання про відкриття провадження в адміністративній справі вирішувалось судом в перший робочий день 10.01.2022.
18.01.2022 від третьої особи до суду засобами поштивого зв`язку надійшло пояснення, у яких Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпра Міністерства оборони України (далі КЕВ м. Дніпра) проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що КЕВ м. Дніпра до відкриття виконавчого провадження добровільно виконує постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №2а/0470/1466/12 від 16.02.2012 року щодо забезпечення ОСОБА_1 житловим приміщенням згідно черговості. ОСОБА_1 перебуває в черзі на поліпшення житлових умов у Дніпропетровському гарнізоні в загальній черзі під порядковим номером № 270, та в позачерговій черзі під порядковим номером № 47 станом на 10.06.2021 р.
Третя особа зауважила, що КЕВ м. Дніпра повинен забезпечити ОСОБА_1 житловим приміщенням згідно черговості, тобто ключовим моментом рішення є черга на отримання житлового приміщення. Станом на сьогоднішній день черга на забезпеченням ОСОБА_1 житловим приміщенням не підійшла. 13.02.2020р. № 525/529 КЕВ м. Дніпро надіслав рекомендований лист ОСОБА_1 стосовно виділення житлового приміщення для постійного проживання згідно черговості, яким повідомлено ОСОБА_1 про дату зарахування на квартирний облік в позачергову чергу 31.11.2006 року (протокол № 67 від 31.10.2006 року), а також порядковий номер в загальній та позачерговій черзі на поліпшення житлових умов у Дніпропетровському гарнізоні. 10.06.2021 № 525/2227 КЕВ м. Дніпра направив рекомендований лист державному виконавцю Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тичинському Д.Є., щодо відкритого виконавчого провадження №65209299 від 20.04.2021р., відповідно до якого було повідомлено, що КЕВ м. Дніпро добровільно виконує постанову суду, щодо забезпечення ОСОБА_1 житловим приміщенням для постійного проживання згідно черговості та не порушує права стягувача.
18.01.2022 від позивача на виконання ухвали суду надійшли докази направлення на адресу третьої особи позовної заяви та заява про розгляд справи без участі позивача.
19.01.2022 в судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог КАС України.
Частиною 2 статті 268 КАС України встановлено, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Суд зазначає, що станом на 19.01.2022 від відповідача відзиву на позов та витребуваних документів не надходило.
Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За приписами частини 9 статті 80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.
При цьому, суд враховує, що пунктом 3 Розділу VI КАС встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами, внесеними постанова КМУ від 17.02.2021 №104, від 21 квітня 2021 р. № 405, від 16.06.2021 р. № 611, від 11.08.2021 р. № 855, від 22.09.2021 р. № 981, від 15.12.2021 р. № 1336) з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України встановлений карантин.
Проте, суд звертає увагу, що від відповідача станом на 19.01.2022 жодних повідомлень про неможливість подання витребуваних ухвалою від 10.01.2022 доказів до суду, в тому числі з огляду на обмеження, впровадженими у зв`язку з карантином, надано не було. Будь-яких заяв клопотань до матеріалів справи від відповідача також не надходило, у зв`язку з чим у суду відсутні правові підстави для продовження відповідачем процесуального строку, встановлений судом для подання відзиву на позов та витребуваних документів.
Таким чином, з огляду на належне повідомлення представників учасників про дату і місце проведення судового засідання, враховуючи вищевикладені обставини та на підставі вищевказаних норм, суд ухвалив розглянути справу по суті за відсутності учасників справи та за наявними в ній доказами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2012 у справі №2а/0470/1466/12 позовні вимоги задоволено, визнано дії КЕВ м. Дніпропетровська МО України по незабезпеченню ОСОБА_1 житловим приміщенням у термін, передбачений Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей» - протиправними; зобов`язано КЕВ м. Дніпропетровська МО України забезпечити ОСОБА_1 житловим приміщенням для постійного проживання при надходженні відповідного житла до КЕВ м. Дніпропетровська МО України для розподілу.
17 липня 2012 року постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду задоволено частково апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська Міністерства оборони України: Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2012 року у справі №2а-1466/10/0470 змінено; Третій абзац резолютивної частини постанови викладено у наступній редакції: «Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська Міністерства оборони України забезпечити ОСОБА_1 житловим приміщенням для постійного проживання згідно черговості»; у іншій частині постанову залишено без змін.
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 задоволено заяву Соборного відділу держаної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про видачу дубліката виконавчого листа в адміністративній справі №2а/0470/1466/12 та видано дублікат виконавчого листа №2а/0470/1466/12 по справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська Міністерства оборони України, третя особа Дніпропетровський зональний відділ Військової служби правопорядку Міністерства оборони України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
04.08.2020 Дніпропетровським окружним адміністративним судом видано дублікат виконавчого листа у справі №2а/0470/1466/12 про зобов`язання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська Міністерства оборони України забезпечити ОСОБА_1 житловим приміщенням для постійного проживання згідно черговості, у якому зазначено, що судове рішення набрало законної сили 17.11.2012.
Доказів направлення постанови про відкриття боржнику та стягувачу відповідачем в порушення обов`язку доказування до суду надано не було.
Одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем було прийнято постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 69,00 грн. та про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 000,00 грн.
06.12.2021 постановою старшого державного виконавцю Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Тичинського Д.Є. вказане виконавче провадження закінчено на підставі п. 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» із посиланням на те, що згідно листа КЕВ м. Дніпро №525/2227 від 10.06.2021 р. ОСОБА_1 перебуває в черзі на поліпшення житлових умов у Дніпропетровському гарнізоні в загальній черзі під порядковим номером №270 та в позачерговій черзі під порядковим номером 47. Таким чином, державний виконавець дійшов висновку, що боржником здійснено заходи щодо забезпечення ОСОБА_1 приміщенням для постійного проживання згідно черговості.
Вважаючи постанову про закінчення виконавчого провадження протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
За положеннями статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Правові та організаційні засади щодо примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон України «Про виконавче провадження» або Закон №1404-VIII; тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За визначенням, наведеним у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини 3, частина 4 статті 18 Закону №1404-VIII).
За приписами пункту 9 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
За приписами частини 1 статті 41 Закону №1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Поряд із цим, частиною 1 статті 63 Закону №1404-VIII встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини 3 статті 63 Закону №1404-VIII виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
При цьому, суд також звертає увагу, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.
З аналізу правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин слідує, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:
- накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);
- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);
- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.
Водночас суд зазначає, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.
За цією позицією накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Отже, за правовим висновком Верховного Суду, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.
Суд зазначає, що виконавче провадження № 65209299 відкрито державним виконавцем 20.04.2021, при цьому відповідачем в порушення обов`язку доказування не було надано до суду доказів перевірки державним виконавцем виконання рішення боржником, наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 Закону №1404-VIII.
Більш того, у матеріалах справи та АСВП відсутні докази, що з 20.04.2021 (моменту відкриття виконавчого провадження) та до 06.12.2021 (закінчення виконавчого провадження), державним виконавцем вчинено будь-які дії з примусового виконання виконавчого листа №2а/0470/1466/12. Тобто, протягом більше ніж півроку державним виконавцем не було вчинено жодних виконавчих дій.
Таким чином, матеріали справи також не містять доказів виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів, як того вимагають приписи Закону України «Про виконавче провадження», а також доказів прийняття державним виконавцем достатніх заходів виконання рішення суду (накладання штрафів, звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону, тощо).
Поряд із цим, суд звертає увагу, що до матеріалів справи третьою особою надано лист від 13.02.2020 №525/529, адресований ОСОБА_1 , відповідно до якого позивач перебуває в черзі на поліпшення житлових умов: в загальній черзі під порядковим номером 297 від 24.11.2005 та в позачерговій черзі під порядковим номером 54 від 30.10.2006.
Таким чином, ще до прийняття судового рішення у справі №2а/0470/1466/12 позивача було включено до черги на поліпшення житлових умов, що не може свідчити про виконання боржником рішення суду в добровільному порядку.
Окрім того, згідно з частини 2 статті 39 Закону №1404-VIII постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, в тому числі й у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Отже, на підставі наведеної норми державний виконавець, вважаючи, що лист КЕВ м.Дніпро від 10.06.2021 №525/2227 свідчить про фактичне виконання боржником в повному обсязі судового рішення у справі №2а/0470/1466/12, то постанова про закінчення виконавчого провадження мала б бути прийнята державним виконавцем у день отримання вказаного листа 18.06.2021, тоді як прийнята майже через півроку після отримання зазначеного листа боржника.
Проте, суд зазначає, що перебування позивача в черзі на поліпшення житлових умов у Дніпропетровському гарнізоні в загальній черзі та в позачерговій черзі під відповідними порядковими номерами не може вважатись «забезпеченням ОСОБА_1 житловим приміщенням згідно черговості», тобто виконанням судового рішення у справі №2а/0470/1466/12.
Отже, ототожнення державним виконавцем понять «перебування в черзі на поліпшення житлових умов» та «забезпеченням житловим приміщенням згідно черговості» суд вважає помилковими.
Вищенаведені обставини дають підстави суду дійти висновку про те, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
Частиною 3 статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (пункт 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22).
Разом з цим, матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем вказаних приписів чинного законодавства.
Таким чином, відповідачем всупереч вимогам ч.2 ст.77 КАС України під час розгляду справи не було доведено, що державним виконавцем здійснено належні заходи, в межах наявних у нього повноважень, для повного та своєчасного виконання судового рішення. Водночас, на думку суду, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального та повного виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.
Оскільки відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний здійснити всі необхідні заходи для перевірки рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №2а/0470/1466/12 у повному обсязі, доказів чого матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про незаконність оскаржуваної постанови та необхідність захисту прав позивача шляхом визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавцю Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Тичинського Д.Є. про закінчення виконавчого провадження №65209299 від 06.12.2021 року.
За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 268, 287, 293, 295, 297 КАС України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавцю Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Тичинського Д.Є. про закінчення виконавчого провадження №65209299 від 06.12.2021 року.
Стягнути з Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).
Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною шостою статті 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.
На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Юхно