Справа № 380/9792/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/9792/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (Відповідач), в якому просить:

- розгляд цієї справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження;

- визнати протиправними дії відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (м. Львів, ), які полягають у невірному нарахуванні з лютого 2020 року грошового забезпечення ОСОБА_1 , а також у визначенні базового місяця для нарахування індексації січень 2016 року, у неповному нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення у липні-грудні 2016 року, ненарахуванні і невиплаті індексації у січні-червні 2016 року, у 2017 році та у період з січня-листопада 2018 року та невірному обрахунку індексації за період з грудня 2018 року по грудень 2020 року і виплаті одноразової грошової допомоги не у повному розмірі;

- зобов`язати відповідача Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (із врахуванням виплачених сум) за 2020 рік відповідно до пункту 4 Постанови КМ України № 704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт;

- зобов`язати відповідача Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року з урахуванням базових місяців січень 2008 року та березень 2018 року з урахуванням виплачених сум;

- зобов`язати відповідача Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби із врахуванням перерахованого грошового забезпечення за 2020 рік та із врахуванням виплаченої суми;

- стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у сумі 908,00 грн судового збору та 4000,00 грн, сплачені за правову допомогу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) від 23 грудня 2020 року № 301 (по стройовій частині) його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 23 грудня 2020 року. На думку позивача, під час проходження служби в Західному територіальному управлінні Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) відповідач у неналежному розмірі виплачував йому грошове забезпечення, а також не нараховував та не виплачував, а в окремі періоди проходження служби неправильно нараховував та виплачував індексацію грошового забезпечення, з огляду на таке.

З дня набрання законної постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі Постанова № 103) втратив чинність, та відповідно була відновлена дія пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704) у первісній редакції, тобто в редакції, яка передбачає визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. Однак, визначаючи позивачу у 2020 році посадовий оклад та оклад за військовим (спеціальним) званням, відповідач застосовував пункт 4 Постанови № 704 у редакції пункту 6 Постанови № 103, тобто шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт. На переконання позивача, нарахування йому відповідачем грошового забезпечення за нормативно-правовими актами, які скасовані судовим рішенням, є протиправним та таким, що порушує його права на отримання грошового забезпечення у повному обсязі, а тому належить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити грошове забезпечення (із врахуванням виплачених сум) за 2020 рік відповідно до пункту 4 Постанови № 704 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Також позивач зазначає, що зі змісту довідки № 50/32-83 від 28 квітня 2021 року про нараховану і виплачену індексацію грошового забезпечення слідує, що йому у січні червні 2016 року індексація не нараховувалась та не виплачувалась. У період з липня по листопад 2016 року індексація нарахована та виплачена у розмірі 59,45 грн щомісяця, в грудні 2016 року у розмірі 134,40 грн. У 2017 році та січні листопаді 2018 року індексація не нараховувалась та не виплачувалась. З грудня 2018 року по листопад 2020 року індексація нараховувалась та виплачувалась у різних сумах щомісяця. Крім того, зі змісту згаданої вище довідки видно, що базовими місяцями для нарахування індексації за період з 2016 року по 2020 року визначено січень 2016 року та березень 2018 року. Щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивач вказує, що така бездіяльність відповідача є протиправною, оскільки індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Щодо нарахованих сум індексації позивач уважає, що такі суми нараховані неправильно, у зв`язку з неправильним визначенням відповідачем базового місяця. У контексті цього позивач вказує, що відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі Порядок № 1078) місяць, у якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових) є базовим при проведенні індексації. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 1294), яка набрала чинності з 01 січня 2008 року, підвищено посадові оклади військовослужбовців. Підвищення тарифних ставок (окладів) після 01 січня 2008 року і до 01 березня 2018 року, що є підставою для встановлення іншого базового місяця при проведенні індексації, не відбувалося. Таким чином, на думку позивача, саме січень 2008 року та березень 2018 року повинні бути базовими місяцями для нарахування йому індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року до грудня 2020 року. А тому належить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року з урахуванням базових місяців січень 2008 року та березень 2018 року та з урахуванням виплачених сум.

Крім того, позивач вказує, що оскільки відповідач у 2020 році не у повному обсязі нараховував та виплачував йому грошове забезпечення, а також індексацію грошового забезпечення, то відповідно не у повному обсязі нараховано і виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні за кожен календарний рік служби, яка у зв`язку з цим, також підлягає перерахунку та виплаті з урахуванням вже виплаченої суми.

На підставі вищевикладеного, просить суд адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Також позивач зазначає, що був змушений понести витрати на професійну правничу допомогу у цій справі у розмірі 4000,00 грн, що підтверджується копією договору про надання правової допомоги, квитанцією про сплату за отримані послуги та актом виконаних робіт, які просить стягнути на свою користь з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що 09 грудня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі Постанова № 1013), яка набрала чинності з 15 грудня 2015 року та підлягала застосуванню з 01 грудня 2015 року, та із прийняттям якої істотно змінився порядок індексації заробітної плати та інших доходів населення. Так, пунктом 3 Постанови № 1013 установлено міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 1 грудня 2015 р. розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 р., з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 р. перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року. Для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 р. відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. З огляду не це, відповідач висновує, що Постановою № 1013 Кабінету Міністрів України запропоновано в грудні 2015 року підвищити заробітні плати працівникам бюджетної сфери за рахунок збільшення посадових окладів (тарифних ставок) та постійних складових заробітної плати з тією метою, щоб з січня 2016 року розпочати обчислювати індекс споживчих цін для проведення індексації. Продовжуючи, відповідач зазначає, що на виконання згаданих вище вимог пункту 3 Постанови № 1013 згідно з розпорядженням командувача Національної гвардії України від 04 лютого 2016 року № Р-5 «Про підвищення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України» в січні 2016 року військовослужбовцям Національної гвардії України в тому числі й військовослужбовцям Західного територіального управління Національної гвардії України проведено нарахування та виплату додаткових видів грошового забезпечення за грудень 2015 року у підвищеному розмірі. Отже, січень 2016 року став базовим місяцем для нарахування позивачу індексації грошового забезпечення в 2016 році. Відповідач уважає, що згідно особистих карток на грошове забезпечення за 2016 2020 роки у 2016 2020 роках позивачу було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у повному обсязі. Крім того, відповідач, покликаючись на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19, стверджує, що питання щодо обрахунку індексації грошового забезпечення, в тому числі щодо визначення базового місяця для такого нарахування відповідно до положень Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку № 1078 покладені на відповідача, а суд не має права перебирати на себе повноваження органів державної влади, які законодавством віднесені до їх компетенції. На думку відповідача, у спірному випадку суд уповноважений лише встановити право позивача на отримання індексації грошового забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, просить суд у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 22 червня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до Витягу з наказу начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 23 грудня 2020 року № 301 (по стройовій частині) припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу Західного територіального управління Національної гвардії України та всіх видів забезпечення 23 грудня 2020 року підполковника ОСОБА_1 , звільненого відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказом командувача Національної гвардії України від 21 грудня 2020 року № 250 по особовому складу у запас (за станом здоров`я).

Згідно вказаного Витягу з наказу позивачу відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

27 квітня 2021 року позивач звернувся до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) із заявою, у якій просив надати вказівку начальнику фінансового відділу щодо проведення необхідних розрахунків індексації грошового забезпечення, здійснити нарахування та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року.

Листом від 30 квітня 2021 року № 50/32-902 «Про надання інформації» Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) повідомило позивача на його заяву від 27 квітня 2021 року про те, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення здійснювалася йому відповідно до вимог статті 51 Бюджетного кодексу України, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку № 1078 та роз`яснень Міністерства соціальної політики України.

Також Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) надало позивачу довідку від 28 квітня 2021 року № 50/32-83 про те, що «нарахування та виплата індексації, передбаченої законом «Про індексацію» в порядку, визначеному Постановою КМУ, протягом 2016-2020 років здійснювалася у повному розмірі».

Згідно указаної довідки нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року здійснювались у такі місяці та в таких розмірах:

- з січня 2016 року по червень 2016 року індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась;

- з липня 2016 року по грудень 2016 року нараховано та виплачено індексацію у розмірі 409,15 грн., а саме: з липня 2016 року по листопад 2016 року по 59,45 грн. щомісяця; у грудні 2016 року 134,40 грн.;

- з січня 2017 року по листопад 2018 року індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась;

- з грудня 2018 року по грудень 2020 року нараховано та виплачено індексацію у розмірі 4605,21 грн., а саме: з грудня 2018 року по лютий 2018 року по 71,08 грн. щомісяця; з березня 2019 року по червень 2019 року по 134,47 грн. щомісяця; з липня 2019 року по листопад 2019 року по 206,72 грн. щомісяця; з грудня 2019 року по червень 2020 року по 216,51 грн. щомісяця; з липня 2020 року по листопад 2020 року по 226,29 грн.; у грудні 2020 року 173,47 грн.

Базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення позивачу у цій довідці визначено січень 2016 року та березень 2018 року.

Позивач, уважаючи протиправними дії відповідача щодо: 1) неправильного нарахування з лютого 2020 року грошового забезпечення; 2) визначення базового місяця для нарахування індексації січень 2016 року; 3) нарахування та виплати у неповному розмірі індексації грошового забезпечення у липні-грудні 2016 року; 4) не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у січні-червні 2016 року, у 2017 році та у період з січня-листопада 2018 року та неправильному обрахунку індексації грошового забезпечення за період з грудня 2018 року по грудень 2020 року; 5) виплати одноразової грошової допомоги не у повному розмірі, звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка відповідності дій відповідача в частині нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення, індексації та одноразової грошової допомоги при звільненні вимогам чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають у невірному нарахуванні з лютого 2020 року грошового забезпечення ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (із врахуванням виплачених сум) за 2020 рік відповідно до пункту 4 Постанови КМ України № 704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт суд зазначає наступне.

Відповідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII).

Згідно з частинами першою - третьою статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Кабінет Міністрів України 30 серпня 2017 року прийняв Постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою, зокрема, затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, додаткові види грошового забезпечення та розміри надбавки за вислугу років, у тому числі військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу.

Зазначена постанова набрала чинності з 01 березня 2018 року.

Постановою № 704, зокрема, затверджено: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з Додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14; розміри надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу згідно з Додатком 16.

Пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції, чинній до 24 лютого 2018 року) було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Разом з тим згідно з пунктом 1 Примітки Додатку 1 Постанови № 704 «Тарифна сітка розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу» посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли посадовий оклад визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.

Згідно із Приміткою Додатку 14 «Схема тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу» оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли розмір окладу визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (набрала чинності 24 лютого 2018 року) до Постанови № 704 внесено зміни, внаслідок яких пункт 4 цієї постанови було викладено у новій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Крім цього, зміст приміток до Додатків 1 та 14 до Постанови № 704 не був приведений у відповідність з нормою пункту 4 цієї ж Постанови. Отже, пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким було внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704.

Отже, що з дня набрання законної сили рішенням суду у справі № 826/6453/18 діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка була чинною до зазначених змін.

З огляду не це позивач уважає, що відповідно до редакції пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до внесення змін, та вимог пункту 1 Приміток Додатку 1 та пункту Примітки Додатку 14 до Постанови № 704, розміри посадового окладу та окладу за військовими (спеціальними) званнями з 29 січня 2020 року мають визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Щодо цього суд зазначає таке.

Пунктом 4 Постанови № 704 визначено граничну нижню величину, яка береться для розрахунку посадового окладу, що складає розмір прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного року, але не менше 50 відсотків мінімальної заробітної плати станом на 1 січня відповідного року.

Наведене дає підстави дійти висновку, що у випадку, коли у календарному році, в якому застосовується відповідна норма зазначеного підзаконного нормативно-правового акта, 50 відсотків мінімальної заробітної плати перевищують прожитковий мінімум, мінімальна заробітна плата стає розрахунковою величиною для обрахунку посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями.

Однак пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 1774-VІІІ), який набрав чинності 01 січня 2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Норми пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII були чинними як на дату прийняття Постанови № 704, так і станом на 29 січня 2020 року, неконституційними не визнавалися.

Водночас Постанова № 704 є підзаконним нормативно-правовим актом. Юридична сила закону, як джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади.

Пунктом 3 частини 1 статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Відтак вказаний пункт Постанови № 704 у частині, яка суперечить нормам розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII, не підлягає застосуванню.

З урахуванням наведеного, суд дійшов переконання, що під час розв`язання колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VIII та пункту 4 Постанови № 704 у редакції до внесення змін Постановою № 103 перевагу слід надати положенням Закону, як акту права вищої юридичної сили з урахуванням статті 8 Конституції України.

Враховуючи те, що норма пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VIII не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи пункту 4 Постанови № 704 у редакції до внесення змін Постановою № 103, правові підстави для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати відсутні.

Таким чином, згідно з Постановою № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Одночасно суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11 грудня 2019 року по справі № 240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, згідно з якими: « 01.01.2017 набрав чинності Закон України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Таким чином, за загальним правилом дії норм права у часі у зв`язку із набранням чинності Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ, яким установлено розрахункову величину для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення статті 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII щодо обчислення щомісячної грошової допомоги у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають».

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що застування відповідачем при обчисленні грошового забезпечення позивача у спірному випадку такої розрахункової величини, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, є правомірним.

За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дії відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають у невірному нарахуванні з лютого 2020 року грошового забезпечення ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (із врахуванням виплачених сум) за 2020 рік відповідно до пункту 4 Постанови КМ України № 704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають у визначенні базового місяця для нарахування індексації січень 2016 року, у неповному нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення у липні-грудні 2016 року, ненарахуванні і невиплаті індексації у січні-червні 2016 року, у 2017 році та у період з січня-листопада 2018 року та невірному обрахунку індексації за період з грудня 2018 року по грудень 2020 року та зобов`язання відповідача Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року з урахуванням базових місяців січень 2008 року та березень 2018 року з урахуванням виплачених сум суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частинами першою - третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Так, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно із абзацом другим статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому відповідно до визначення, яке міститься в абзаці третьому статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, яка діяла до 01 січня 2016 року) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2016 року, у частині першій статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» цифри « 101» замінено цифрами « 103».

Таким чином, починаючи з 01 січня 2016 року, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до частин другої, шостої статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно із статтею 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Суд звертає увагу на те, що правове регулювання виплати індексації визначає умови (якщо величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України Конституційний Суд України зазначив про те, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року (справа № 825/1987/17), від 20 листопада 2019 року (справа № 620/1892/19), від 05 лютого 2020 року (справа № 825/565/17) індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

З наявної у матеріалах справи довідки Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) від 28 квітня 2021 року № 50/32-83 суд встановив, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року здійснювались у такі місяці та в таких розмірах:

- з січня 2016 року по червень 2016 року індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась;

- з липня 2016 року по грудень 2016 року нараховано та виплачено індексацію у розмірі 409,15 грн., а саме: з липня 2016 року по листопад 2016 року по 59,45 грн. щомісяця; у грудні 2016 року 134,40 грн.;

- з січня 2017 року по листопад 2018 року індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась;

- з грудня 2018 року по грудень 2020 року нараховано та виплачено індексацію у розмірі 4605,21 грн., а саме: з грудня 2018 року по лютий 2018 року по 71,08 грн. щомісяця; з березня 2019 року по червень 2019 року по 134,47 грн. щомісяця; з липня 2019 року по листопад 2019 року по 206,72 грн. щомісяця; з грудня 2019 року по червень 2020 року по 216,51 грн. щомісяця; з липня 2020 року по листопад 2020 року по 226,29 грн.; у грудні 2020 року 173,47 грн.

Базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення позивачу у цій довідці визначено січень 2016 року та березень 2018 року.

Відповідач уважає, що за спірний період позивачу нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у повному обсязі, а базовий місяць січень 2016 року визначений правильно.

Обґрунтовуючи правомірність своїх дій у спірному випадку, відповідач покликається на пункт 3 Постанови № 1013, яким установлено міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 1 грудня 2015 р. розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 р., з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 р. перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року, та зазначено, що для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 року.

У контексті цього відповідач зазначає, що на виконання пункту 3 Постанови № 1013 та згідно з розпорядженням командувача Національної гвардії України від 04 лютого 2016 року № Р-5 «Про підвищення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України» в січні 2016 року військовослужбовцям Національної гвардії України в тому числі й військовослужбовцям Західного територіального управління Національної гвардії України проведено нарахування та виплату додаткових видів грошового забезпечення за грудень 2015 року у підвищеному розмірі.

Отже, січень 2016 року став базовим місяцем для нарахування позивачу індексації грошового забезпечення в 2016 році.

Однак такі доводи відповідача суд уважає хибними, з огляду на таке.

Згідно із частиною другою статті 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі Порядок № 1078).

Відповідно до абзацу першого пункту 5 Порядку № 1078 (у редакції, чинній до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів») у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

09 грудня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі Постанова № 1013), якою пункт п`ятий Порядку № 1078 викладено у новій редакції. Вказана постанова набрала чинності 15 грудня 2015 року.

Так, відповідно до абзаців першого, другого пункту 5 Порядку № 1078 (у редакції Постанови № 1013) у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Аналіз наведених вище редакцій норм пунктів 5 Порядку № 1078 дає підстави дійти висновку, що до 15 грудня 2015 року (дати набрання чинності Постановою № 1013) базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення уважався місяць, в якому відбулося підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів. Тобто, базовий місяць для проведення індексації грошових доходів населення не був прив`язаний до події зростання лише тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.

Проте після 15 грудня 2015 року у зв`язку з набранням чинності Постановою № 1013, якою пункт 5 Порядку № 1078 викладено у новій редакції, на встановлення нового базового місяця (місяця підвищення грошових доходів згідно з новою редакцією пункту 5 Порядку № 1078) для нарахування індексації почав впливати виключно факт зростання тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.

При цьому місяць у якому відбувається підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник, є місяцем підвищення його грошового доходу, а обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем такого підвищення.

З цього приводу суд відзначає, що 07 листопада 2007 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 1294) відповідно до пункту першого якої грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Схема посадових окладів осіб офіцерського складу Збройних Сил України затверджена Додатком 1 до Постанови № 1294.

Постанова № 1294 набрала чинності з 01 січня 2008 року.

Отже, з набранням чинності Постановою № 1294 відбулись зміни розміру тарифних ставок (окладів) відповідних категорій військовослужбовців.

Постанова № 1294 втратила чинність 01 березня 2018 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців та установлено для них нові додаткові види грошового забезпечення.

Таким чином, підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовців за період з 01 січня 2008 року (після набрання чинності Постановою № 1294) до 01 березня 2018 року (після втрати чинності Постановою № 1294), не відбувалося.

Тому указана обставина виключає можливість встановлення для позивача грудня 2015 року як місяця підвищення його грошового доходу та січня 2016 року, як місяця, з якого починає обчислюватися індекс споживчих цін (базового місяця) для проведення подальшої індексації.

В контексті сказаного суд не може оминути і той факт, який власне і є наріжним каменем усього відзиву відповідача, що згідно з пунктом 3 Постанови № 1013 Кабінет Міністрів України постановив:

- міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 1 грудня 2015 р. розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 р., з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 р. перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року;

- для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 р. відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078.

Суд відзначає, що за змістом наведеної норми міністри, керівники інших центральних органів виконавчої влади, голови обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів зобов`язані були вжити заходів для: а) підвищення з 01 грудня 2015 року розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати); б) перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, шляхом спрямування на ці цілі всіх виплат, пов`язаних з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 року, з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 року перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року.

Та лише за умови вжиття таких заходів, про які йдеться в пункті 3 Порядку № 1013, а також перевищення у зв`язку з цим розміром підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 року суми індексації, яку йому належало виплатити у зазначеному місяці, обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації заробітної плати починалося б з січня 2016 року.

Таким чином, відповідно до пункту 3 Постанови № 1013 грудень 2015 року мав бути місяцем підвищення грошового доходу відповідного працівника, якому мали бути підвищені розміри посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати) та переглянуті розміри надбавок, доплат, премій, а січень 2016 року за таких обставин ставав місяцем, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для подальшого проведення індексації.

Наведений пункт Постанови № 1013 повністю узгоджується із абзацом першим пункту 5 Постанови № 1078 (після внесених до нього Постановою № 1013 змін), за змістом якого, як уже було зазначено вище, для нарахування індексації впливає виключно факт зростання тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що на виконання норми пункту 3 Порядку № 1013 командувач Національної гвардії України прийняв розпорядження № Р-5 від 04 лютого 2016 року «Про підвищення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України» на підставі якого в січні 2016 року військовослужбовцям Національної гвардії України в тому числі й військовослужбовцям Західного територіального управління Національної гвардії України проведено нарахування та виплату додаткових видів грошового забезпечення за грудень 2015 року у підвищеному розмірі.

Так, згідно з пунктом 1.1 вказаного розпорядження відповідно до п. 21.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України, затвердженої МВС від 04 липня 2014 року № 638, з 01 січня 2016 року встановлено щомісячне преміювання військовослужбовцям Національної гвардії України (крім військовослужбовців строкової служби) відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби, виходячи з асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків на грошове забезпечення, у межах фонду преміювання.

Проте відповідач не враховує ту обставину, що грошове забезпечення військовослужбовців згідно з пунктом 1.1 розпорядження командувача Національної гвардії України № Р-5 від 04 лютого 2016 року «Про підвищення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України» підвищилося внаслідок їх преміювання, а не внаслідок підвищення їм з 01 грудня 2015 року розмірів посадових окладів, як це прямо передбачено пунктом 3 Порядку № 1013 та пунктом 5 Порядку № 1078 (в редакції Постанови № 1013).

За таких обставин, грудень 2015 року не є місяцем підвищення грошових доходів позивача в контексті застосування до спірних правовідносин пункту 3 Порядку № 1013 та пункту 5 Порядку № 1078 (в редакції Постанови № 1013), а тому й січень 2016 року не може бути встановлений позивачу, як місяць, з якого починає обчислюватися індекс споживчих цін для подальшого проведення індексації його грошового забезпечення (базовий місяць).

В контексті наведеного суд вважає за необхідне також звернути увагу на те, що у постанові від 29 листопада 2021 року у справі № 120/313/20-а Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, зокрема, у частині вирішення позовних вимог про визначення базового місяця індексації грошового забезпечення та, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав таке:

«Водночас Суд вважає необґрунтованим і передчасним висновок суду першої інстанції про визначення січня 2016 року як базового місяця для індексації грошового забезпечення позивача.

Так, аналіз пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення свідчить про те, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації пов`язується з місяцем підвищенням тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає військовослужбовець.

Отже, збільшення грошового забезпечення не за рахунок зростання тарифної ставки (окладу), а завдяки додатковим видам грошового забезпечення, не дає підстав вважати відповідний місяць базовим для подальшої індексації.

Суд першої інстанції цього не врахував і дійшов висновку про визначення базового місяця індексації на основі факту зростання грошового забезпечення позивача за рахунок виплати йому додаткових видів забезпечення у підвищеному розмірі.

Водночас суд першої інстанції не вжив заходів для оцінки та дослідження доказів у контексті доводів позивача про те, що у січні 2016 року його посадовий оклад не змінювався.

Також суд першої інстанції не встановив місяць, у якому востаннє було підвищено тарифну ставку (оклад) за посадою позивача».

Отже, враховуючи те, що місяць, у якому відбулося підвищення тарифної ставки (окладу), є базовим для проведення індексації, а підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовців за період з 01 січня 2008 року (після набрання чинності Постановою № 1294) по 01 березня 2018 року (після втрати чинності Постановою № 1294), не відбувалося, то базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з січня 2016 року по 01 березня 2018 року повинен бути січень 2008 року.

Втім, відповідач у межах спірних правовідносин помилково визначив позивачу січень 2016 року як місяць, з якого починає обчислюватися індекс споживчих цін для подальшого проведення індексації його грошового забезпечення (базовий місяць), а тому з цих підстав необґрунтовано уважає, що індексація грошового забезпечення позивачу нарахована та виплачена у повному розмірі відповідно до вимог законодавства.

Окремо щодо періоду з 01 березня 2018 року по 18 грудня 2019 року суд враховує таке.

Згідно з довідкою Західного територіального управління Національної гвардії України від 28 квітня 2021 року № 50/32-83 позивачу в період з 01 березня 2018 року по листопад 2018 року індексація грошового забезпечення не нараховувалася та не виплачувалася; з грудня 2018 року по грудень 2020 року нараховано та виплачено індексацію у розмірі 4605,21 грн., а саме: з грудня 2018 року по лютий 2018 року по 71,08 грн. щомісяця; з березня 2019 року по червень 2019 року по 134,47 грн. щомісяця; з липня 2019 року по листопад 2019 року по 206,72 грн щомісяця; з грудня 2019 року по червень 2020 року по 216,51 грн. щомісяця; з липня 2020 року по листопад 2020 року по 226,29 грн.; у грудні 2020 року 173,47 грн.

Відповідно до абзацу першого пункту 5 Порядку № 1078 (в редакції Постанови № 1013) у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Пунктом четвертим цієї постанови установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Таким чином, постановою Кабінету Міністрів України № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» визначено інший порядок встановлення та розміру посадового окладу військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, а також змінено (підвищено) розміри посадових окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням відповідних категорій військовослужбовців.

Зазначена постанова набрала чинності з 01 березня 2018 року.

Відтак березень 2018 року в контексті застосування у спірних правовідносинах норми абзацу першого пункту 5 Порядку № 1078 є місяцем підвищення тарифної ставки (окладу) позивача. Вказана обставина сторонами у справі не заперечується.

Згідно із абзацом другим пункту п`ятого Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Водночас відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з квітня 2018 року по грудень 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%.

Разом з тим у контексті спірних правовідносин необхідно звернути увагу на те, що питання виплати суми індексації у місяці підвищення грошових доходів, а також виплати визначеної суми індексації (фіксованої суми індексації) до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) врегульовано абзацами третім, четвертим, шостим пункту 5 Порядку № 1078.

Так, відповідно до абзаців третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку № 1078 сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (базовому місяці) необхідно враховувати дві складові: розмір підвищення грошового доходу особи та суму індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу і встановлювати, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу особи суму індексації, що склалася у місяці його підвищення.

Так, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу, то індексація не нараховується; якщо ж розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, то сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

При цьому до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) до визначеної суми індексації (фіксованої суми індексації) додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 Порядку № 1078.

Водночас суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку № 1078 обов`язок визначення розміру підвищення грошового доходу працівника та суми індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу, а також встановлення факту перевищення розміру підвищення грошового доходу працівника над сумою індексації, що склалася у місяці його підвищення з метою вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (базовому місяці) покладається безпосередньо на роботодавця.

Проте як слідує з матеріалів справи у межах спірних правовідносин відповідач, вирішуючи питання про наявність підстав для виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року (місяць підвищення посадового окладу позивача згідно Постанови № 704) по 23 грудня 2020 року (день виключення позивача зі складу особового складу Західного територіального управління Національної гвардії України та усіх видів забезпечення) врахував лише норми абзаців першого, другого пункту 5 Порядку № 1078, згідно з якими у разі підвищення тарифних ставок (окладів) значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків, а обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Саме тому із урахуванням зазначених норм, та із застосуванням, як місяця підвищення грошового доходу позивача (базового місяця) березня 2018 року, відповідач почав здійснювати нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення тільки з 01 грудня 2018 року, тобто місяця, у якому індекс споживчих цін перевищив 103%.

Однак, на переконання суду, у межах спірних правовідносин відповідач безпідставно оминув норми абзаців третього, четвертого, п`ятого, шостого пункту 5 Порядку № 1078 в частині вирішення питання про наявність підстав для виплати позивачу індексації його грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (березень 2018 року) та не встановив, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу позивача суму індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу.

Як наслідок, не перевіривши наявність підстав для виплати позивачу індексації його грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (березень 2018 року) та, не встановивши факту перевищення розміру підвищення грошового доходу позивача суми індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу, відповідач не міг встановити право позивача на отримання визначеної суми індексації (фіксованої суми індексації) відповідно вимог до абзацу 6 пункту 5 Порядку № 1078.

За таких обставин суд також ставить під сумнів правильність визначення відповідачем нарахованих позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2018 року по 23 грудня 2020 року.

При цьому оскільки обов`язок визначення наявності у позивача права на отримання визначеної суми індексації (фіксованої суми індексації) відповідно вимог до абзацу 6 пункту 5 Порядку № 1078 покладений на відповідача, то у межах спірних правовідносин суд лише констатує ту обставину, що відповідач безпідставно, за відсутності для цього правових підстав, передбачених законом, не перевірив наявність у позивача права на отримання зазначеної вище суми індексації за період з 01 березня 2018 року по 23 грудня 2020 року.

Підсумовуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що відповідач помилково визначив позивачу січень 2016 року, як базовий місяць, з огляду на що неправильно здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року з урахуванням цього базового місяця. Крім того, не перевіривши наявність підстав для виплати позивачу індексації його грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (березень 2018 року) та, не встановивши факту перевищення розміру підвищення грошового доходу позивача суми індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу, відповідач дійшов передчасного висновку про відсутність у позивача права на отримання визначеної суми індексації (фіксованої суми індексації) відповідно вимог до абзацу 6 пункту 5 Порядку № 1078 за період з 01 березня 2018 року по 23 грудня 2020 року. За таких обставин відповідач неправильно нараховував та виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року.

Тому позовну вимогу позивача про визнання протиправними дії відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають у визначенні базового місяця для нарахування індексації січень 2016 року, у неповному нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення у липні-грудні 2016 року, ненарахуванні і невиплаті індексації у січні-червні 2016 року, у 2017 році та у період з січня-листопада 2018 року та невірному обрахунку індексації за період з грудня 2018 року по грудень 2020 року належить задовольнити частково у такий належний спосіб: визнати протиправними дії Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо неправильного нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року.

Щодо обрання способу захисту порушеного права позивача суд враховує таке.

У позовній заяві позивач просить суд зобов`язати відповідача Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року з урахуванням базових місяців січень 2008 року та березень 2018 року, з урахуванням виплачених сум.

В той же час, у відзиві на позовну заяву відповідач, покликаючись на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19, зазначає, що питання щодо обрахунку індексації грошового забезпечення, в тому числі щодо визначення базового місяця для такого нарахування відповідно до положень Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку № 1078 покладені на відповідача, а суд не має права перебирати на себе повноваження органів державної влади, які законодавством віднесені до їх компетенції. На думку відповідача, у спірному випадку суд уповноважений лише встановити право позивача на отримання індексації грошового забезпечення.

Щодо цього суд зазначає таке.

Стосовно дискреційних повноважень Верховний Суд неодноразово зазначав, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Наведені висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 802/412/17-а, від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2208/17.

Також Верховний Суд раніше вже звертав увагу на те, що місяць, у якому відбулося підвищення тарифної ставки (окладу), є базовим для проведення індексації (пункт 26 постанови від 05 лютого 2020 року у справі № 825/565/17).

У цьому контексті суд додатково зауважує, що за змістом пункту 5 Порядку № 1078 (у редакції Постанови № 1013), підставою для встановлення чи зміни базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення є підвищення тарифної ставки (окладу) військовослужбовця.

Отже, базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення визначається нормативно і відповідач не наділений повноваженнями діяти на свій розсуд, обираючи інакший місяць базовим, ніж той, у якому відбулося підвищення тарифної ставки (окладу).

Тому у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретну дію на користь позивача - провести індексацію його грошового забезпечення, враховуючи нормативно визначений базовий місяць. Якщо відповідач цієї дії не вчиняє, останнього можна зобов`язати до її вчинення у судовому порядку.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2021 року у справі № 120/313/20-а, яку суд враховує в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України.

Застосовуючи вказані підходи до цієї справи, суд вважає помилковими твердження відповідача про те, що зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу з одночасним визначенням базового місяця для цієї індексації є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Необґрунтованими є також посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19, оскільки у правовій ситуації, яка склалася у справі № 240/11882/19 індексація не була нарахована та виплачена позивачеві. Натомість у цій справі відповідач визначив позивачу базовий місяць та з урахуванням такого базового місяця нарахував й виплатив індексацію грошового забезпечення за спірний період.

Тому правова позиція Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19, не є релевантною до цієї справи.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та, виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За таких обставин суд уважає, що в спірному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року з урахуванням базових місяців січень 2008 року та березень 2018 року та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

Таким чином, розглядувану вище позовну вимогу належить задовольнити повністю.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо виплати одноразової грошової допомоги не у повному розмірі та зобов`язання відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби із врахуванням перерахованого грошового забезпечення за 2020 рік та із врахуванням виплаченої суми суд зазначає наступне.

Як слідує зі змісту Витягу з наказу начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 23 грудня 2020 року № 301 (по стройовій частині) позивачу при звільненні зі служби відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Так, за змістом частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналіз наведеної норми вказує, що передбачена нею одноразова грошова допомога при звільненні виплачується у визначеному законом розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

А згідно з абзацом другим частини 3 статті 9 цього ж Закону грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Разом з тим при вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема, Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення.

Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку про те, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист. В іншому випадку, не врахування індексації при обрахунку пенсії за вислугу років призвело б до застосування для визначення розміру пенсії знеціненого грошового забезпечення.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 240/10130/19, який суд враховує в силу положень частини 5 статті 242 КАС України.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність правових підстав для включення індексації грошового забезпечення до розміру одноразової грошової допомоги при звільненні позивача.

В той же час, оскільки під час розгляду справи суд встановив, що в період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року відповідач не у повному обсязі нараховував та виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення, яка, як зазначено вище, включається до розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, що у свою чергу призвело до зменшення розміру такої грошової допомоги, то виплачена позивачу при звільненні одноразова грошова допомога відповідно також підлягає перерахунку.

За таких обставин належить визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не у повному розмірі та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням перерахованої на виконання цього рішення суду індексації грошового забезпечення, ураховуючи раніше виплачені суми.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Суд встановив, що між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і партнери» (Виконавець) укладено договір про надання правової допомоги № 377 від 14 травня 2021 року (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору Виконавець зобов`язується надати Клієнту правову допомогу на умовах і в порядку, що визначені Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору.

Підпунктом 2.3.4 пункту 2.3 Договору передбачено, що відповідно до предмету цього Договору Клієнт приймає на себе наступні зобов`язання, зокрема, оплатити Виконавцю вартість правової допомоги (Гонорар), а також відшкодувати реальні витрати, пов`язані з наданням правової допомоги.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що правова допомога, передбачена предметом цього Договору оплачується відповідно згідно акту виконаних робіт.

Відповідно до пункту 3.2 Договору Гонорар сплачується Клієнтом в момент підписання Договору або протягом 10 календарних днів з дня отримання рахунку.

Як слідує зі змісту акта виконаних робіт від 15 червня 2021 року, Виконавцем (Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і партнери») в інтересах Клієнта ( ОСОБА_1 ) згідно договору про надання правової допомоги № 377 від 14 травня 2021 року у повному обсязі виконано зобов`язання:

- вивчення наданих документів про звільнення, підготовка запиту до відповідача, опрацювання відповіді відповідача та довідки про грошове забезпечення, надання консультацій та узгодження позиції щодо соціальних виплат, опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, опрацювання відповіді відповідача 2 год.;

- складання позовної заяви та оформлення додатків до позовної заяви 2 год.

Розрахунок здійснено відповідно до розміру погодинної ставки за надані послуги, що становить: вартість 1 години - 1000 гривень (4 год. х 1000 гривень = 4000 гривень). Таким чином, сума до оплати за виконану роботу становить 4000 гривень.

Відповідно до квитанції № 12 від 15 червня 2021 року ОСОБА_1 сплатив 4000,00 грн. на рахунок отримувача Адвокатського об`єднання «Мицик, Кравчук і партнери», призначення платежу: оплата за надання правової допомоги в адміністративній справі згідно договору № 377 від 14 травня 2021 року.

Необхідно звернути увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/2816/18.

Щодо цього суд зауважує, що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише епізод взаємопов`язаних спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Окрім цього, Єдиний державний реєстр судових рішень містить значну кількість судових рішень щодо справ у аналогічних правовідносинах, що не потребує значного часу на опрацювання нормативно-правових актів, пошуку в Єдиному державному реєстрі судових рішень та вивчення практики в аналогічній категорії справ. Враховуючи незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, суд вважає, що витрати на професійну правничу не відповідають критерію реальності адвокатських витрат.

Відшкодування витрат за підготовку запиту до відповідача суд вважає необґрунтованим з огляду на те, що в ордері на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1081386 від 15 червня 2021 року чітко зазначено про те, що органом, у якому надається правова допомога, є Львівський окружний адміністративний суд.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи № 200/14113/18-а ухвалив постанову від 26 червня 2019 року, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Указаний висновок Верховного Суду відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення такого питання.

Ураховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 4000,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Тобто, з позиції суду підготовка позову у цій справі не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Відтак з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 2000,00 грн.

При цьому суд також ураховує, що відповідно до вимог частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, то суд, ураховуючи приписи частини 3 статті 139 КАС України, вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 1500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Також суд встановив, що при зверненні з цим позовом до суду позивач за заявлену позовну вимогу немайнового характеру, яка стосується перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією № 13 від 15 червня 2021 року. Оскільки вказану позовну вимогу задоволено судом, то за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача належить стягнути 908 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (вул. Стрийська, 146, м. Львів, 79026) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволити частково.

Визнати протиправними дії Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо неправильного нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року.

Зобов`язати Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року з урахуванням базових місяців січень 2008 року та березень 2018 року, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

Визнати протиправними дії Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не у повному розмірі.

Зобов`язати Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням перерахованої на виконання цього рішення суду індексації грошового забезпечення, ураховуючи раніше виплачені суми.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 1500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 908 грн судового збору.

В стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 08 лютого 2022 року.

Суддя Клименко О.М.