Справа № 380/16907/21
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

31 січня 2022 року зал судового засідання №11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Лєбєдєва Д.Ю.,

представника позивача Миколайчука О.І.,

представника відповідачів Цинайко Н.І.,

розглянувши у підготовчому засіданні у місті Львові заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та клопотання представника відповідачів про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Офісу Генерального прокурора , місцезнаходження: 01011, м.Київ, вул.Різницька, 13/15 (далі відповідач-1), Львівської обласної прокуратури , місцезнаходження: 79005, м.Львів, проспект Шевченка, 17/19 (далі відповідач-2), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора М124к від 06.09.2019, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Львівської області та органів прокуратури;

- поновити позивача на посаді керівника Львівської обласної прокуратури;

- стягнути з Львівської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 910031, проспект Шевченка, 17/19, м. Львів, 79005) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на роботі;

- допустити до негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

До суду від представника позивача надійшло клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Клопотання обґрунтоване тим, що пропуск строку зумовлений поважними причинами, а тому підлягає поновленню. Так, представник позивача зазначає про те, що про порушення порядку його звільнення з органів прокуратури позивач дізнався з листа слідчого Державного бюро розслідувань від 10.09.2021 №10-5-02-01-21797. Вказує на те, що остаточно визначити обсяг порушеного права позивач міг з 16.09.2021, тобто після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0000653, у межах якого він має статус потерпілого. Як на підставу для поновлення строку звернення до суду посилається на те, що Генеральний прокурор допустив порушення порядку звільнення позивача, яке полягало у не внесенні подання до Ради прокурорів України для отримання рекомендації про звільнення позивача з адміністративної посади.

До суду від представника відповідачів надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. Клопотання обґрунтоване тим, що позивач пропустив строк звернення до суду з причин, які об`єктивно не перешкоджали та не могли перешкодити йому своєчасно подати позовну заяву. Вважає, що перебіг строку звернення повинен обчислюватися з 09.09.2019, тобто, починаючи з дня ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом. Акцентує увагу на тому, що незнання позивачем спеціального законодавства, яке регулює статус прокурора не може бути підставою для поновлення пропущеного строку.

19.11.2021 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він позовні вимоги підтримав. Наполягає на тому, що перебіг строку звернення до суду повинен обчислюватися з 10.09.2021, що відповідає даті отримання листа Державного бюро розслідувань від 10.09.2021 №10-5-02-01-21797. Крім того, посилається на те, що про факт його звільнення неодноразово повідомлялося на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури, тому, на думку представника позивача, у позивача були легітимні очікування з приводу дотримання Генеральним прокурором та Радою прокурорів України процесуальної форми його звільнення із займаної посади та органів прокуратури.

До суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення від 31.01.2022, у яких він підтримав клопотання про поновлення строку звернення до суду. Доводи представника позивача, викладені у додаткових поясненнях частково повторюють аргументи, вказані у відповіді на відзив. Додатково представник позивача зазначає про те, що бездіяльність позивача зумовлена усвідомленням безперспективністю звернення до правоохоронних органів для захисту до своїх прав.

У судовому засіданні представник позивача клопотання про поновлення строку звернення до суду підтримав, просив суд відповідне клопотання задовольнити та поновити строк звернення до суду, а у задоволенні клопотань відповідачів про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити повністю.

У судовому засіданні представник відповідачів проти клопотання про поновлення строку звернення до суду заперечила повністю, просила суд у задоволенні вказаного клопотання відмовити повністю та залишити позов без розгляду.

Ухвалою від 11.10.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та витребував додаткові докази.

Суд встановив, що позивач проходив службу в органах прокуратури.

Наказом Генерального прокурора №124к від 06.09.2019 позивача звільнено з посади прокурора Львівської області та органів прокуратури у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням на підставі пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Зі змістом вказаного наказу позивач ознайомився 09.09.2019, що підтверджується підписом позивача на його примірнику. Вказана обставина визнається сторонами.

Листом від 30.12.2020 №05/1/3-18 вих-20 Радою прокурорів України на запит слідчого у кримінальному провадженні №0000653 повідомлено про те, що Генеральний прокурор Рябошапка Р.Г. не вносив до Ради прокурорів України звернень щодо внесення рекомендацій про звільнення позивача з адміністративної посади.

Про вказані обставини позивач дізнався з листа слідчого Державного бюро розслідувань від 10.09.2021 №10-5-02-01-21797.

16.09.2021 позивач подав клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0000653, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.08.2020.

04.10.2021 позивач, вважаючи оскаржуваний наказ про звільнення з органів прокуратури протиправним, звернувся до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи заявлені учасниками справи клопотання щодо строку звернення до суду по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Частиною 1 статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. За змістом частини 1 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Правова регламентація поновлення процесуального строку забезпечується, серед іншого, приписами частин 1, 3 та 6 статті 121 КАС України. Вказані норми визначають, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли згаданим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й на природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Суд вказує на те, що до спірних правовідносин застосуванню підлягає саме місячний строк звернення до суду, оскільки справа, яка розглядається стосується питання правомірності звільнення позивача з публічної служби. Вказане сторонами не заперечується.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Суд звертає увагу на те, що спірним у справі, яка розглядається, є визначення моменту початку перебігу строку звернення до суду. Як стверджує позивач, перебіг строку звернення до суду має починатися з 10.09.2021. У свою чергу, представник відповідачів посилається на те, що обчислення місячного строку має здійснюватися з 09.09.2019.

Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який в адміністративному судочинстві визначений як строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

У пункті 570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія Юкос» проти Росії» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) визначив термін давності, як передбачене законом право порушника не піддаватися попередженню або суду після закінчення певного терміну після здійснення правопорушення. Як зазначив ЄСПЛ, строки давності, які характерні для національних правових систем Держав-учасниць, відповідають декільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у рішенні від 29.06.2010 №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Інакше кажучи, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Суд, надаючи правову оцінку питанню визначенню моменту, з якого починається перебіг строку звернення до суду, враховує презумпцію знання законодавства (ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається), за змістом якої кожен вважається таким, що знає закони.

Правовою основою згаданої презумпції є обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Вказаний обов`язок закріплений частиною 1 статті 68 Конституції України. Суд наголошує на тому, що обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Як наслідок, у відповідності до наведеної презумпції закони повинен знати кожний. З цього положення випливає загальновідома формула, а саме - незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка детермінована частиною 2 статті 68 Конституції України.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Отже, виходячи з положень статей 122 і 123 КАС України, суд повинен перевірити дотримання позивачем строку звернення до суду, чітко встановивши час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав, свобод чи інтересів, а в разі пропуску строку - дати оцінку поважності причин його пропуску та в залежності від з`ясованого відкрити провадження у справі або повернути позовну заяву (на стадії до відкриття провадження) чи залишити її без розгляду (на стадії після відкриття провадження).

Із урахуванням викладеного суд погоджується із представником відповідача про те, що позивач дізнався про порушення свого права 09.09.2019, тобто з моменту ознайомлення його під підпис з наказом про звільнення. Тому, останнім днем строку звернення до суду є 09.10.2019.

Між тим, з обставин справи вбачається, що позивач звернувся до суду лише 04.10.2021, тобто із пропуском законодавчо встановленого строку.

Суд зазначає, що доводи, наведені представником позивача у заявах по суті, на визначення моменту, з якого починається перебіг строку звернення до суду, не впливають. Натомість оцінка наведених ним доводів має здійснюватися, виходячи з обґрунтованості їх впливу на поважність причин пропуску відповідного строку.

Суд, оцінюючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, зазначає наступне.

Зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому, як правило, не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Окрім цього, не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У рішенні Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії від 25.01.2000 Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, постанова від 22.04.2020 у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №№120/5780/20-а.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Вказане узгоджується із висновками, відображеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №9901/405/19.

Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд критично оцінює посилання представника позивача на те, що позивач дізнався про відсутність рекомендації Ради прокурорів України для його звільнення з адміністративної посади, зважаючи на те, що для вирішення питання про пропуск строку звернення до суду вирішальне значення має дата, з якої позивач дізнався про порушення своїх прав, а не підстави, з яких права самого позивача були порушені. У свою чергу, якщо позивач заперечує існування підстав для свого звільнення він мав передбачену законом можливість оскаржити своє звільнення до адміністративного суду в передбачений КАС України строк.

Суд акцентує увагу на тому, що строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29.11.2019 у справі №607/1402/16-а.

Крім того, суд бере до уваги висновки, відображені у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі №826/3318/17, згідно з якими встановлення наявності або відсутності факту порушеного права здійснюється під час розгляду справи судом по суті лише у випадку своєчасного звернення до суду або у випадку пропуску строку з поважних причин. Інакше кажучи, доводи, які стосуються вирішення спору по суті та впливають на кінцевий результат вирішення відповідної справи, зокрема, щодо об`єктивної наявності чи відсутності порушення права позивача не можуть впливати на вирішення питання про поновлення строку звернення до суду. При цьому суд наголошує на тому, що наявність чи відсутність пропозиції Ради прокурорів України охоплюється предметом доказування при вирішенні справи по суті, зважаючи на матеріально-правовий характер наведеного доводу. За таких обставин констатація відсутності рекомендації згаданого органу прокурорського самоврядування про звільнення позивача з адміністративної посади носитиме передчасний характер та фактично підмінятиме стадію судового розгляду справи по суті.

З аналогічних мотивів суд відхиляє також і посилання позивача на те, що про факт його звільнення неодноразово повідомлялося на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури.

Більше того, суд, надаючи оцінку питанню поважності пропуску позивачем строку звернення до суду, виходить з того, що у відповідності до положень процесуального закону, правове значення має лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес порушене та потребує захисту.

На переконання суду, позивач, обіймаючи керівну посаду в органах прокуратури, мав достатній життєвий і професійний досвід, значну юридичну обізнаність, досвід правотлумачення та правозастосування, а тому повинен був знати про встановлений процесуальним законом місячний строк звернення до суду за захистом порушеного права з дня, коли він дізнався про порушення своїх прав, тобто 09.09.2019. Однак, незважаючи на зазначене, з позовом про захист порушених прав до адміністративного суду звернувся лише 04.10.2021.

Крім того, суд вбачає за необхідне повторно наголосити на наступному.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

При цьому порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №440/3408/19 та в ухвалі від 24.06.2020 у справі №9901/277/19.

Як зазначає позивач, про факт порушення свої прав він дізнався лише з листа слідчого Державного бюро розслідувань від 10.09.2021 №10-5-02-01-21797, який, як визнає позивач, ним отримано 10.09.2021 та зміг остаточно визначити обсяг порушеного права лише після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження 16.09.2021. У цьому контексті суд зауважує про те, що матеріали справи не містять доказів вжиття активних заходів позивачем з метою з`ясування та перевірки обсягу його порушених прав до цього часу.

Крім того, резюмуючи логіку самого позивача, суд вказує на те, що у такому разі про порушення своїх прав позивач дізнався з незалежних від нього причин та з аналізу доказового матеріалу, зібраного третіми особами. Тобто упродовж періоду, тривалість якого значно перевищує допустимий строк звернення до суду (з 09.09.2019 по 10.09.2021) позивач не вживав активних заходів для захисту свого права та не проявив розумну дбайливість про свої права. Як наслідок, наведені обставини у своїй сукупності ставлять під сумнів добросовісність дій позивача, що істотно впливає на допустимість поновлення строку звернення до суду.

При цьому суд зазначає про те, що обставини наведені у заяві про поновлення строку існували протягом місячного строку, встановленого для звернення до суду у відповідній категорії справ.

Між тим, причини та обставини, що перешкоджали зверненню до суду з позовом саме в цей період позивачем не зазначено.

Суд критично оцінює посилання представника позивача на усвідомлення позивачем безперспективності звернення до правоохоронних органів для захисту до своїх прав, зважаючи на те, що вказані аргументи носять виключно суб`єктивний характер та є припущенням.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ останній, оцінюючи поважність причин пропуску строку звернення до суду враховує:

1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки;

2) поведінку заявника;

3) поведінку державних органів;

4) перевантаження судової системи;

5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Суд зауважує, що, застосовуючи процедурні правила, варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Таким чином, суд, враховуючи пасивний характер поведінки позивача, його юридичну обізнаність, відсутність істотних перешкод у своєчасному зверненні до суду з відповідним позовом, тривалість пропущеного строку та недоведеність добросовісності дій позивача, спрямованих на звернення до суду у встановлені законом строки, дійшов висновку, що останній не навів поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом.

Отже, встановивши, що позовна заява подана позивачем до суду після спливу строку звернення до суду, та без підтвердження позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд дійшов висновку про необхідність залишення позовної заяви без розгляду. З таких підстав, суд вважає, що у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку необхідно відмовити повністю, а клопотання представника відповідачів про залишення позовної заяви без розгляду - задовольнити повністю. У зв`язку з цим, позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно залишити без розгляду.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються, оскільки судовий збір за подання позовної заяви позивач не сплачував.

Керуючись статтями 122, 123, пунктом 8 частини 1 статті 240, статтями 243, 248 КАС України, суд

у х в а л и в :

у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити повністю.

Клопотання представника відповідачів про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити повністю.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без розгляду.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 7 лютого 2022 року.

Суддя А.Г. Гулик