Справа № 320/15962/21
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви

07 лютого 2022 року м. Київ № 320/15962/21
Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди

ВСТАНОВИВ:
до суду звернулась Військова частина НОМЕР_1 (код: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до ОСОБА_1 (код: НОМЕР_3 , адреса: Київська обл., Володарський р-н, смт. Володарка) в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача завдану державі матеріальну шкоду у розмірі 73329,46 грн.

У зв`язку із невідповідністю позовної заяви встановленим вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалою суду від 14.12.2021 позов вирішено залишити без руху та надати позивачеві час на усунення недоліків позову.

Суд зазначив, що у відповідності до матеріалів справи, позивачем не було надано належних доказів щодо дотримання ним строку звернення до суду, визначеного статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України та не надано обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами на її підтвердження.

Зокрема, у вказаній ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд зазначав, що недоліки повинні бути усунені шляхом подання до суду заяви про поновлення строку на звернення до суду з даним адміністративним позовом, з обґрунтуванням наявності поважних причин його пропуску, підтверджених належними та допустимими доказами.

Ухвала суду від 14.12.2021 надсилалась позивачеві 12.01.2022 засобами електронного зв`язку на електронну адресу представника позивача, вказану ним у позовній заяві - ІНФОРМАЦІЯ_1

Успішна доставка відповідного електронного листа за вказаною адресою 12.01.2022 об 11:41 год. підтверджується сформованим автоматизованою системою документообігу суду звітом від 12.01.2022.

Відповідно до частини 6 статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України днем вручення судового рішення є, у т.ч. день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Таким чином, враховуючи дату вручення позивачеві ухвали суду від 14.12.2021 та встановлений у ній судом строк, недоліки позовної заяви мали бути усунені позивачем не пізніше 24.01.2022.

31.01.2022 судом отримано заяву позивача на усунення недоліків позовної заяви, яка була надіслана позивачем 21.01.2022, а отже у встановлений судом строк, що підтверджується відміткою служби поштового зв`язку на відправленні за №979, яким ця заява разом із додатками була надіслана на адресу суду.

На виконання вимог ухвали суду від 14.12.2021 в частині обґрунтування наявності поважних причин пропуску встановленого строку на звернення до суду з цим позовом, позивачем зазначено, що у відповідності до Закону України "Про Збройні Сили України" від 06.12.1991 №1934-XII, фінансування ЗСУ, до загальної структури яких входить військова частина НОМЕР_1 , здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а згідно Бюджетного кодексу України бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими; тобто військова частина НОМЕР_1 є неприбутковою установою, утримується за рахунок коштів відповідного (державного) бюджету. Всі витрати таких установ узгоджуються з органом, який уповноважений здійснювати фінансування таких установ.

Відповідно, позивач зазначив, що у зв`язку з тим, що тривалий час військовій частині НОМЕР_1 не надавались кошторисні призначення для сплати судового збору, передбаченого частиною 1 статті 33 Закону України "Про судовий збір", остання була позбавлена можливості звернутись до суду.

Відтак, відсутність належного фінансування військової частини НОМЕР_1 , за твердженням позивача, є поважними причинами пропуску строку на звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Суд зазначає, що доводи позивача щодо наявності поважних причин пропуску строку на звернення до суду у зв`язку з відсутністю у позивача належного фінансування, суд не приймає до уваги, оскільки неналежне фінансування та власне сплата судового збору не є самостійною поважною причиною для поновлення строку на звернення до суду у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд зауважує, що сплата судових витрат не є перешкодою в доступі до правосуддя, оскільки право на звернення до суду кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.

В матеріалах даної адміністративної справи відсутні докази на користь того, що позивач звертався до суду за захистом своїх прав у встановлений процесуальним законодавством строк та така позовна заява була повернута позивачеві з підстав несплати судового збору.

Тобто доказів того, що позивачем вчинялись активні дії направлені на дотримання приписів Кодексу адміністративного судочинства України або невчинрення таких дій відбулось у зв`язку з наявністю обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на апеляційне оскарження судового рішення, а не власного припущення про те, що суд не відстрочить чи розстрочить сплату судового збору.

Статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти 6, 7 частини 5 цієї статті).

Отже, характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо дотримання строку звернення до суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинна вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.

Оскільки за приписами Кодексу адміністративного судочинства України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом, органи державної влади, маючи однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків поряд з іншими учасниками справи, мають діяти вчасно та в належний спосіб, дотримуватися своїх власних внутрішніх правил та процедур, встановлених в тому числі нормами процесуального закону, не можуть і не повинні отримувати вигоду від їх порушення, уникати або шляхом допущення зайвих затримок та невиправданих зволікань відтерміновувати виконання своїх процесуальних обов`язків.

Законодавче обмеження строку звернення до суду, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Суд вважає, що обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору тощо не можуть бути підставою для реалізації суб`єктом владних повноважень права на звернення до суду у будь-який необмежений час після закінчення такого строку та, відповідно, підставою для поновлення зазначеного строку.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав на звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск такого строку з поважних причин.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відсутність належного фінансування, довготривала процедура погодження та сплати судового збору не може бути визнана поважною причиною пропуску строку звернення до суду та не є такою, що пов`язана з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи, та як наслідок, не є підставою для порушення принципу правової визначеності щодо остаточного рішення.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24.12.2020 у справі № 815/757/16, від 23.12.2020 у справі № 420/4458/19.

Крім цього, варто зазначити, що за наданими позивачем доказами з приводу того, що він звертався до відповідних органів в особі їх уповноважених осіб з питання виділення коштів на сплату судового збору, у т.ч. за даною позовною заявою, суд не вбачає прийнятих цими суб`єктами рішень за такими зверненнями позивача, а відтак у суду відсутні підстави стверджувати, що такі кошти не були виділені, адже доказів протилежного позивач не надав.

Разом з тим, суд вкотре зазначає, що відповідно до ухвали суду від 14.12.2021 даний позов було залишено без руху насамперед з підстав недотримання позивачем строків звернення до суду, а не у зв`язку з відсутністю в останнього коштів на сплату судового збору за звернення до суду з цим позовом.

Відтак, судом не було створено позивачеві жодних перешкод у доступі до правосуддя, зокрема з підстав неможливості сплати судового збору у законодавчо встановленому розмірі.

Натомість, викладені позивачем у поданій заяві про усунення недоліків у позовній заяві обставини пов`язані лише з відсутністю належного фінансування на сплату судового збору, без будь-яких інших обґрунтувань, підтверджених належними та допустимими доказами, щодо наявності причин, які об`єктивно позбавили позивача можливості звернутись до суду з даним позовом протягом законодавчо встановленого строку.

Слід зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (рішення Європейського суду з прав людини у справі Олександр Шевченко проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

За висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 7 вересня 1999 року у справі "Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).

Суд роз`яснює, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку поважних причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин, вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2021 по справі №320/3307/21 серед іншого зазначив, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

З огляду на викладене, суд зазначає і на положення частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких позовна заява повертається позивачеві, зокрема якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Оскільки зміст поданої позивачем заяви про усунення недоліків у позовній заяві зводиться до обставин, пов`язаних з відсутністю у позивача коштів на сплату судового збору за звернення до суду, та водночас не містить обґрунтувань наявності інших, поважних причин пропуску строку на звернення до суду з цим позовом, підтверджених належними та допустимими доказами, суд вважає, що позивач не виконав вимоги ухвали суду від 14.12.2021, адже підстави вказані позивачем у поданій заяві в частині наявності поважних причин пропуску позивачем строків звернення до суду поновлення пропущеного строку звернення до суду, у відповідності до викладеного вище, є неповажними.

Відповідно до частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, з урахуванням викладеного у сукупності, суд робить висновок, що позивач не виконав вимоги ухвали суду від 14.12.2021, а тому в силу положень ст.ст. 123 та 169 Кодексу адміністративного судочинства наявні підстави для повернення позовної заяви позивачу.

Керуючись ст.ст. 123, 169, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:
Позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити позивачеві, що відповідно до частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Панченко Н.Д.