Справа № 380/16427/21
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі - відповідач, Національна академія сухопутних військ), у якій просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу в період з вересня 2014 року по вересень 2020 року включно доплати за науковий ступінь кандидата наук та доплати за вчене звання доцента в неповному розмірі;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу доплати за науковий ступінь кандидата наук та доплати за вчене звання доцента у розмірах 15% та 25% відповідно на підставі ст. 59 Закону України «Про вищу освіту» за період з вересня 2014 року по вересень 2020 року включно, ураховуючи раніше виплачені кошти.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.09.2020 позивача виключено із списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на підставі наказу начальника (по стройовій частині) № 217 від 11.09.2020. Зазначив, що станом на день виключення із списків частини відповідач не в повному обсязі нарахував та виплатив йому грошове забезпечення, зокрема надбавки за науковий ступінь кандидата наук та вчене звання доцента. Позивач вважає, що надбавки за науковий ступінь та надбавки за вчене звання, починаючи з вересня 2014 року по вересень 2020 року, були нараховані та виплачені йому в розмірах менших, ніж встановлено статтею 59 Закону України «Про вищу освіту».

Ухвалою від 04.10.2021 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою від 19.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 14.12.2021 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та в судовому засіданні з повідомленням сторін.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 93935 від 13.12.2021), у якому проти позову заперечив. В обґрунтування зазначив, що за спірний період позивачу виплачувалися доплати за вчене звання у розмірі 5% та за науковий ступінь у розмірі 5% відповідно до вимог ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, підпунктів 2, 3 пункту 6 Постанови № 704 та пунктів 1, 2 розділу ХV Порядку № 260, як це передбачено для військовослужбовців і підтверджується виписками з карток особового рахунку позивача. Вважає, що встановлені ст. 59 Закону № 1556-VII гарантії не поширюються на позивача в період проходження ним військової служби, оскільки він не виконував трудову функцію працівника згідно з укладеним трудовим договором, а був військовослужбовцем вищого військового навчального закладу. Просив у задоволенні позову відмовити.

Суд вивчив матеріали справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються та встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.

Наявність у позивача наукового ступеню кандидата історичних наук зі спеціальності «військова історія» підтверджується долученою до матеріалів справи копією диплома кандидата наук серії ДК № 043450 від 08.11.2007.

Відповідно до атестату доцента серії 12 ДЦ № 026808 від 20.01.2011 ОСОБА_1 присвоєно вчене звання доцента.

Згідно з витягом з наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (по стройовій частині) № 217 від 11.09.2020 полковника ОСОБА_1 , заступника начальника академії з морально-психологічного забезпечення начальника відділу морально-психологічного забезпечення Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, звільненого наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 25.08.2020 № 250 з військової служби в запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено із списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та всіх видів забезпечення з 11.09.2020.

Із долучених до матеріалів справи карток особового рахунку військовослужбовця позивача судом встановлено, що останньому в період з вересня 2014 року по березень 2018 року включно виплачувалися надбавки за науковий ступінь у розмірі 15 % посадового окладу та надбавка за вчене звання у розмірі 25 % посадового окладу, при розмірі посадового окладу 1740,00 грн.

З квітня 2018 року по жовтень 2018 року включно надбавка за науковий ступінь позивача та надбавка за вчене звання виплачувались у розмірі 430,00 грн (посадовий оклад ОСОБА_1 8600,00 грн), у жовтні 2018 року вказані надбавки виплачено позивачу у розмірі 448,97 грн (посадовий оклад: 8979,36 грн); з грудня 2018 року по серпень 2020 року включно 472,00 грн (посадовий оклад: 9440,00 грн); у вересні 2020 року 645,07 грн (посадовий оклад 12901,33 грн).

ОСОБА_1 вважає, що відповідач виплачував вказані надбавки не в повному обсязі, відтак звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

В силу вимог ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця (ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-XII).

Відповідно до ч. 1. ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» № 1556-VII від 01.07.2014 (далі - Закон № 1556-VII) законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України «Про освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 1556-VII вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - це заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону № 1556-VII державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади (заклади вищої освіти із специфічними умовами навчання), військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, мають право своїми актами встановлювати особливі вимоги до: 1) управління відповідним вищим військовим навчальним закладом (закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання), військовим навчальним підрозділом закладу вищої освіти; 2) діяльності та повноважень вченої ради; 3) кандидатів на посади керівників відповідних вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), їх структурних підрозділів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти та порядку їх призначення; 4) практичної підготовки осіб, які навчаються у відповідних вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти;5) порядку заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників; 6) реалізації прав і обов`язків наукових і науково-педагогічних працівників та осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 7) порядку відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 8) підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти в аспірантурі (ад`юнктурі) та докторантурі відповідних закладів вищої освіти. Акти, передбачені у пунктах 6 і 7 цієї частини, затверджуються за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

З системного аналізу вказаних вище норм права слідує, що законодавством передбачено створення вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання) та особливістю їх правового статусу є те, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади, можуть встановлювати своїми актами особливі вимоги до окремих сфер діяльності таких закладів, до яких не відноситься визначення матеріального забезпечення науково-педагогічних працівників. У той же час основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність таких закладів та яким передбачено гарантії науково-педагогічним, науковим, педагогічним та іншим працівникам закладів вищої освіти, в тому числі щодо матеріально-фінансового забезпечення, є Закон України «Про вищу освіту».

Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону № 1556-VII науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцент і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професор - 33 відсотки від посадового окладу. Заклад вищої освіти може встановити більший розмір за рахунок власних надходжень.

Підпунктом 8 п. 2 розділу XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1556-VII визначено, що після набрання чинності цим Законом науковий ступінь кандидата наук прирівнюється до наукового ступеня доктора філософії.

Отже, вказаним нормами чітко передбачено встановлення доплат за науковий ступінь та за вчене звання незалежно від того, чи є такий заклад вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання, чи звичайним закладом вищої освіти.

З матеріалів справи слідує, що Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, у якій позивач проходив військову службу на посаді заступника начальника академії з морально-психологічного забезпечення начальника відділу морально-психологічного забезпечення, є вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання, а тому матеріальне забезпечення працівника такого закладу має здійснюватися з урахуванням вимог, в тому числі, статті 59 Закону України «Про вищу освіту».

Із долучених до матеріалів справи карток особового рахунку військовослужбовця позивача судом встановлено, що останньому в період з вересня 2014 року по березень 2018 року включно виплачувалися надбавки за науковий ступінь у розмірі 15 % посадового окладу та надбавка за вчене звання у розмірі 25 % посадового окладу, при розмірі посадового окладу 1740,00 грн.

Таким чином, у вказаний період (з вересня 2014 року по березень 2018) виплата спірних надбавок проводилася відповідачем у встановленому законодавством розмірі, що свідчить про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 у вказаний період, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Разом з тим, судом встановлено, що з квітня 2018 року по жовтень 2018 року включно надбавка за науковий ступінь позивача та надбавка за вчене звання виплачувались у розмірі 430,00 грн (посадовий оклад ОСОБА_1 8600,00 грн), у жовтні 2018 року у розмірі 448,97 грн (посадовий оклад: 8979,36 грн); з грудня 2018 року по серпень 2020 року включно 472,00 грн (посадовий оклад: 9440,00 грн); у вересні 2020 року 645,07 грн (посадовий оклад 12901,33 грн). Тобто, розмір вказаних надбавок становив 5 % від посадового окладу.

Обґрунтовуючи правомірність встановлення позивачу доплати за науковий ступінь кандидата наук та надбавки за вчене звання доцента у розмірі 5% кожна, відповідач послався на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017 (далі - Постанова № 704) та наказу Міністра Оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» № 260 від 07.06.2018 (далі - Порядок № 260).

Підпунктами 2 та 3 п. 6 Постанови № 704 передбачено доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу та доплату за вчене звання військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, які займають посади, пов`язані з педагогічною або науковою діяльністю і мають вчене звання доцента (старшого наукового співробітника), в розмірі 5 відсотків, професора - 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох або більше вчених звань доплата встановлюється за одним (вищим) званням.

З матеріалів справи слідує, що розміри доплат за науковий ступінь кандидата наук та вчене звання доцента позивачу в період з квітня 2018 року по вересень 2020 року встановлено відповідно до підпунктів 2 та 3 п. 6 Постанови № 704 - в розмірі 5% посадового окладу кожна.

Разом з цим, суд звертає увагу, що до спірних правовідносин до позивача як науково-педагогічного працівника вищого військового закладу зі специфічними умовами навчання мають застосовуватися приписи Закону України «Про вищу освіту», яким, зокрема, встановлюються доплата за науковий ступінь у розмірах не менше ніж 15 відсотків посадового окладу, а також доплата за вчене звання доцента не менше 25 відсотків посадового окладу.

Те, що позивач є військовослужбовцем та на нього поширюються правові гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не нівелює його право на отримання доплат за науковий ступінь та за вчене звання в розмірах, що встановлені статтею 59 Закону України «Про вищу освіту».

Посилання відповідача на те, що спеціальним законодавством, яким є Постанова № 704 та Порядок № 260, передбачено встановлення граничних розмірів надбавок, які підлягають нарахуванню та виплаті військовослужбовцям, суд оцінює критично, оскільки спеціальним стосовно науково-педагогічних працівників, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання, є саме Закон України «Про вищу освіту», який має застосовуватися при конкуренції правових норм.

Частиною 3 ст. 7 КАС України визначено: у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Суд враховує, що правила визначення розміру доплат за науковий ступінь та за вчене звання, що встановлені підпунктами 2, 3 п. 6 Постанови № 704, поширюються на всіх військовослужбовців, які мають такі наукові ступені та вчені звання, в той же час для тих військовослужбовців, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах така доплата має встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені статтею 59 Закону України «Про вищу освіту».

Крім цього, встановлення науково-педагогічним працівникам залежно від виду навчального закладу різних розмірів доплат за науковий ступінь та вчене звання розцінюється судом як дискримінаційне ставлення до окремої категорії осіб, які, маючи відповідні наукові ступені та звання, працюючи в закладах освіти зі специфічними умовами навчання, сфера діяльності яких врегульована Законом України «Про вищу освіту», отримують доплати в розмірах менших, ніж працівники освіти, які працюють в закладах вищої освіти.

Виходячи із визначених у частині третій статті 7 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру доплат за науковий ступінь та вчене звання у спірних правовідносинах слід застосовувати норму ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту», а не положення підзаконного акта - підпунктів 2, 3 п. 6 Постанови № 704, оскільки закон має вищу юридичну силу.

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що при визначенні розмірів доплати за науковий ступінь кандидата наук позивачу слід застосовувати розмір 15% від посадового окладу та при визначенні доплати за вчене звання доцента - 25% від посадового окладу за період з квітня 2018 року по вересень 2020 року, як це визначено ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту».

Із долучених до матеріалів справи розрахункових листів грошового забезпечення ОСОБА_1 судом встановлено, що останньому у період з квітня 2018 року по вересень 2020 року вищевказані доплати нараховувалися та виплачувалися у розмірі 5% посадового окладу.

Відтак з метою ефективного поновлення порушених прав позивача суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу в період з квітня 2018 року по вересень 2020 року включно доплати за науковий ступінь кандидата наук та доплати за вчене звання доцента у розмірах, визначених ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту» та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу доплати за науковий ступінь кандидата наук та доплати за вчене звання доцента у розмірах 15% та 25% на підставі ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту» за період з квітня 2018 року по вересень 2020 року включно, з урахуванням виплачених сум.

Разом з тим, оскільки з вересня 2014 року по березень 2018 року виплата спірних надбавок проводилася відповідачем у встановленому законодавством розмірі, то суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову цій частині

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

Ураховуючи наведене вище, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, а відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Предметом розгляду в цій адміністративній справі є дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу доплати за науковий ступінь кандидата наук та доплати за вчене звання доцента у розмірах, визначених ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту». Вказані надбавки є складовими грошового забезпечення, яке в свою чергу, є заробітною платою позивача. Таким чином, позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову.

Разом з тим, як слідує з квитанції № 0.0..1 від 27.09.2021 позивач сплатив судовий збір в загальному розмірі 908,00 грн.

Відтак позивач сплатив судовий збір при відсутності обов`язку такий сплачувати.

Суд зазначає, що позивач має право відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» подати клопотання про повернення судового збору у зв`язку з внесенням його в більшому розмірі.

Враховуючи зазначене, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (79026 м. Львів вул. Героїв Майдану 32; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з квітня 2018 року по вересень 2020 року включно доплати за науковий ступінь кандидата наук та доплати за вчене звання доцента у розмірах, визначених ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту».

3. Зобов`язати Національну академію сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 доплати за науковий ступінь кандидата наук та доплати за вчене звання доцента у розмірах 15% та 25% на підставі ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту» за період з квітня 2018 року по вересень 2020 року включно, з урахуванням виплачених сум.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.П. Качур