Справа № 543/1069/21
Суддя: О.В. Гіглава
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

31 січня 2022 рокум. ПолтаваСправа № 543/1069/21

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Гіглава О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім`я" про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів на відшкодування завданої шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім`я", у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність, що виразилася у відмові отримати рекомендований лист позивача для реєстрації та розгляду законвертованого в ньому інформаційного запиту;

- зобов`язання товариство зареєструвати адресований йому лист з інформаційним запитом;

- стягнути на користь позивача кошти на відшкодування завданої протиправною бездіяльністю шкоди у розмірі 6000,00 грн.

Ухвалою Оржицького районного суду Полтавської області від 24.12.2021 справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім`я" про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів на відшкодування шкоди передано на розгляд Полтавському окружному адміністративному суду.

Вказана справа надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду 25.01.2022 та розподілена судді Гіглаві О.В.

Відповідно до пунктів 3, 4, 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: - відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; - належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; - немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Так, з`ясовуючи питання чи належить подана позовна заява до розгляду за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що "судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до частини п`ятої статті 125 Конституції України з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Згідно з частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Пунктом 8 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем визначено особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду;

Пункт 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем визначає суб`єкта владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інших осіб, до яких звернена вимога позивача.

Позивачем оскаржується бездіяльність Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім`я", що виразилася у відмові отримати рекомендований лист позивача для реєстрації та розгляду законвертованого в ньому інформаційного запиту, в якому ОСОБА_1 , як сторона укладеного з СТОВ "Лукім`я" у 2018 році договору оренди земельної ділянки, просив надати таку інформацію:

- чи будуть усунуті недоліки у нарахуванні орендної плати з 2015 по 2020 рік?;

- яка сума орендної плати нарахована у 2018 році, у 2019 році, у 2020 році?;

- чому без погодження в односторонньому порядку зменшено нарахування орендної плати?;

- за якої правової підстави не були ураховані встановлені законодавством коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки?;

- яка правова підстава для необґрунтованого застосування 6% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, якщо за змістом договору оренди землі потрібно застосовувати 7%, тому що при множенні 11111,66 на 100 та діленні на 158737,89 грн результат становить 7%?;

- якими конкретно цифрами обґрунтовувалося застосування 6%, натомість договірних 7%?;

- на якій правовій підставі з ОСОБА_1 відраховано сплату земельного податку і військовий збір?;

- чому тягар податку і збору в бюджет перекладено із землекористувача на власника земельної ділянки?;

- чому має місце спотворення у платіжному дорученні та неправдиве посилання на виконавчий лист, у якому насправді суму плати за пай не зазначено, а СТОВ нарахувало її неправильно?;

- яке конкретно ставлення СТОВ "Лукім`я" до продажу земельної ділянки ОСОБА_1 за умови зарахування на його банківський рахунок 158732,89 грн (це нормативна оцінка 3,40 га ріллі)?

Отже, з метою визначення чи підсудна ця справа Полтавському окружному адміністративному суду, суд досліджує питання наявності публічно-правового спору у справі через призму належності запитуваної інформації до публічної інформації та належності СТОВ "Лукім`я" до розпорядників такої публічної інформації в розумінні положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" та пункту 7 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до частини першої статті 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За змістом статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" кожна особа має право: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; 4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:

1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, юридичних осіб публічного права з числа розпорядників інформації, визначених у пункті 5 частини першої цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань СТОВ "Лукім`я" () зареєстроване в якості юридичної особи 26.02.2000, дата та номер запису про вручення відомостей про юридичну особу - 06.12.2005 №0000101. Видами діяльності товариства є: "01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний)"; "01.41 Розведення великої рогатої худоби молочних порід"; "01.46 Розведення свиней"; "01.49 Розведення інших тварин"; "01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві"; "01.62 Допоміжна діяльність у тваринництві"; "01.63 Післяурожайна діяльність"; "01.64 Оброблення насіння для відтворення"; "10.11 Виробництво м`яса"; "10.13 Виробництво м`ясних продуктів"; "10.41 Виробництво олії та тваринних жирів"; "10.91 Виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах"; "46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин"; "46.39 Неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами"; "46.90 Неспеціалізована оптова торгівля"; "36.00 Забір, очищення та постачання води". До переліку засновників товариства входять громадяни ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Тобто, СТОВ "Лукім`я" не є розпорядником інформації в розумінні статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Суд зазначає, що інформація, яку запитував позивач не відноситься до публічної інформації, яка надається суб`єктами господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них та не є інформацією про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян, іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Тобто, позивачем не направлявся суб`єкту господарювання запит на отримання саме публічної інформації, а направлявся інформаційний запит, який стосувався надання відповідей виключно на питання, що випливають з договірних відносин та зумовлені укладенням між ОСОБА_1 та СТОВ "Лукім`я" договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 27.03.2019 у справі №826/25885/15, якщо спір є спором фізичної особи з розпорядником публічної інформації щодо оскарження дій (бездіяльності) у частині доступу до публічної інформації, в силу прямого припису процесуального закону такий спір підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Однак, на переконання суду, запитувана позивачем інформація не відноситься до публічної інформації, а тому розгляд питання стосовно ненадання відповіді на інформаційний запит ОСОБА_1 до СТОВ "Лукім`я" стосовно вирішення земельних договірних відносин, зумовлених укладенням договору оренди земельної ділянки, не підлягає розгляду Полтавським окружним адміністративним судом в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суд зазначає, що вказана справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, заявлені позивачем вимоги, виходячи з характеру їх змісту, мають розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження у адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, розгляд вказаної справи має здійснюватись місцевим судом в порядку цивільної юрисдикції.

Додатково, суд звертає увагу, що у відповідності до частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Частиною шостою статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Таким чином, позовна заява має бути пред`явлена до місцевого суду за місцезнаходженням відповідача.

Керуючись статтями 170, 171, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім`я" про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів на відшкодування завданої шкоди.

Роз`яснити позивачу, що позовна заява має бути пред`явлена до місцевого суду за місцезнаходженням Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім`я" в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути може оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Гіглава