Справа № 320/8908/21
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 лютого 2022 року м.Київ № 320/8908/21
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України "Украерорух" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України "Украерорух", у якому просить суд:

- стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Украерорух» на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що він проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 МОУ та був відряджений у розпорядження цього підприємства із дислокацією у Львівському регіональному структурному проділі із залишенням на військовій службі. Згідно з наказом Міністра оборони України №1232 від 16.12.2009 його звільнено з військової служби у запас на підставі п. «б» ч.6 (за станом здоров`я) відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а наказом генерального директора ДП «Украерорух» №19/0 від 15.01.2010 його було виключено зі списків особового складу Львівського регіонального структурного підрозділу ДП «Украерорух». Проте, при здійсненні розрахунку йому не було сплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10.10.2014 у справі №2а-13449/11/1370 зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України виплатити на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 96066 грн. На виконання зазначеного судового рішення, відповідач 23.03.2015 здійснив виплату вказаної грошової допомоги у вказаному розмірі. Позивач вважає, що відповідач повинен сплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 490 293,45 грн відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Ухвалою суду від 28.08.2021 відкрито спрощене позовне провадження без проведення судового засідання.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, в якому зазначив, що відсутні правові підстави для виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 16.01.2010 по 23.03.2015 у розмірі 490 203,45 грн. Стверджував, що Державним підприємством обслуговування повітряного руху України було здійснено повний розрахунок при звільненні позивача у 2010 році, а одноразову грошову допомогу при звільненні ОСОБА_1 отримав 23.03.2015 на підставі рішення суду, тому обов`язок щодо такої виплати, виник у відповідача у день набрання рішенням законної сили - 23.03.2015, а не у день звільнення позивача. Крім того, відповідач наголошував, що одноразова грошова допомога при звільненні не належить до доходів громадян і має одноразовий характер, у зв`язку із чим, не може бути визначена як така, що підлягає компенсації за затримку розрахунку при звільненні. Також, відповідач стверджує, що позивач пропустив строк звернення до суду, а тому позов слід залишити без задоволення.

Також, у відзиві відповідач заявив клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, розглянувши яке, суд зазначає наступне.

Частиною 5 статті 262 КАСУ передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини 6 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу та якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Водночас, зміст клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не дає підстав стверджувати, що повне та всебічне з`ясування усіх обставин у справі потребує проведення судового засідання чи заслуховування пояснень сторін.

Більш того, представник відповідача у клопотанні не зазначив, встановлення яких обставин у справі є неможливим шляхом аналізу письмових доказів і пояснень та вимагає проведення судового засідання.

Дослідивши клопотання представника відповідача, матеріали справи, беручи до уваги предмет та підстави позову, обставини, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги та заперечення, характер спірних правовідносин, обсяг та характер доказів у справі, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та приходить до висновку, що у задоволенні клопотання має бути відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з позицією відповідача, надав відповідь на відзив, у якому зазначив про те, що ухвалою суду від 28.08.2021 позивачеві поновлено строк звернення до суду, дана ухвала відповідачем не оскаржувалась та є чинною, а тому твердження відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду є безпідставним. Також, позивач наголосив, що до складу заробітної плати входять усі виплати, на отримання яких позивач має право згідно з умовами трудового договору, у тому числі одноразова допомога при звільненні, яка виплачена відповідачем з порушенням строку.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 , виданим Залізничним РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області (а.с. 4-6, 7).

У період з 1999 року по 15.01.2010 позивач проходив військову службу у Збройних Силах, що визнається сторонами.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №1232 від 16.12.2009 ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у відставку за пунктом «б» частини 6 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Наказом генерального директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 15.01.2010 №19/о, на підставі зазначеного наказу Міністра оборони України, позивач був виключений із списків особового складу Львівського регіонального структурного підрозділу ДП «Украерорух».

Зазначені обставини також були встановлені постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10.10.2014 у справі №2а-13449/11/1370, а тому відповідно до вимог ч.4 ст. 78 КАС України мають силу преюдиції та не підлягають доказуванню.

На момент звільнення позивача, розмір його грошового забезпечення становив 8005,50 грн, що підтверджується довідкою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України за №101-287 від 05.03.2010.

Однак, під час остаточного розрахунку при звільненні позивача, відповідач не виплатив йому одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, що змусило позивача звертатися до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10.10.2014 у справі №2а-13449/11/1370 було зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 96066 грн (а.с. 8-10).

На виконання даного судового рішення, 23.03.2015 відповідач здійснив виплату зазначеної грошової допомоги у розмірі 96066 грн, що підтверджується листом ДП «Украероруху» від 02.06.2021 №1-23.4/4294/21 та копією платіжного доручення №1295 від 23.03.2015 (а.с. 12-13).

Позивач вважає, що відповідно до положень частини першої статті 117 КЗпП відповідач повинен додатково виплатити йому середній заробіток за час затримки з 16.01.2010 по день фактичного розрахунку - 23.03.2015, у розмірі 490203,45 грн, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За загальним правилом та сталої судової практики, пріоритетними є норми спеціального законодавства, проте, у випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини, слід застосовувати трудове законодавство.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

При цьому, суд звертає увагу, що законодавець у цій статті вжив словосполучення "всіх сум, що належать йому від підприємства". У контексті цієї адміністративної справи, це означає, що при звільненні повинна бути одночасно виплачена і одноразова грошова допомога.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За вказаного нормативного регулювання вбачається, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку витати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

У своєму відзиві відповідач стверджував, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки отримана позивачем 23.03.2015 грошова допомога при звільненні не вважається доходом та має одноразовий характер.

З цього приводу, суд звертає увагу, що поданий позивачем адміністративний позов заявлений у порядку 117 Кодексу законів про працю України, а не Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", тому доводи відповідача у цій частині, є безпідставними.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у встановлені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічного правового висновку дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд у справі №320/2051/19.

У контексті вказаного, судом встановлено порушення Державного підприємства обслуговування повітряного руху України строків проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , що свідчить про обґрунтованість вимог та доводів останнього, викладених у позовній заяві, які не спростовано відповідачем у ході судового розгляду.

При цьому, суд не приймає посилання відповідача на ту обставину, що відповідна одноразова грошова допомога ДП "Украерорух" позивачу взагалі не нараховувалась, а тільки на підставі постанови Львівського окружного адміністративного суду від 10.10.2014, яке набрало законної сили 05.02.2015, було встановлено обов`язок вказаного підприємства щодо нарахування та виплати позивачеві відповідних сум. Суд наголошує, що невиконання відповідачем закріпленого законодавством обов`язку, не може слугувати поважною причиною для звільнення від відповідальності за несвоєчасний розрахунок з позивачем у повному обсязі при звільненні.

Відповідно до вимог п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюється з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Положеннями пункту 3 розділу III Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Ухвалою суду від 28.08.2021 від Державного підприємства обслуговування повітряного руху України судом було витребувано довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два місяці його військової служби перед його виключенням зі списків особового складу Львівського регіонального структурного підрозділу Украероруху.

На виконання вимог суду, відповідач надав довідку №20.9-39/121 від 07.09.2021 про розмір грошового забезпечення позивача за листопад та грудень 2009 року, нараховане у Львівському РСП Украероруху у загальному розмірі 21411,00 грн, зокрема: у листопаді 2009 року 8005,50 грн; у грудні 2009 року 13405,50 грн.

Суд зазначає, що Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначив, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995 р. №100. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,- на число календарних днів за цей період.

Відтак, середньоденний заробіток суд буде обраховувати шляхом ділення суми розміру грошового забезпечення позивача за листопад та грудень 2009 року (8005,50 грн + 13405,50 грн = 21411, 00 грн) на 61 календарні дні, тобто кількість днів за два місяці (за період з 01.11.2009 по 31.12.2009), що становить 351 грн (21 411 грн / 61).

Аналогічні методики розрахунку середньоденного заробітку, стосовно ділення суми заробітку за два місяці на кількість календарних днів, наявні у судовій практиці, зокрема, у постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2020 у справі 320/4553/19, від 23.04.2021 у справі 320/2480/20.

Враховуючи, що відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня, що передує припиненню нарахування (п.62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСРП - 87952206), період прострочення повного розрахунку з позивачем при його звільненні складає 1892 календарних днів (з 16.01.2010 по 23.03.2015 включно).

Відповідно, розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача, обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, дорівнює 626 252 грн (351 грн х 1892 дня).

Натомість суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСРП - 87952206) зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР - 88952400), а також Верховним Судом у постанові від 12.08.2020 у справі №400/3365/19 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР - 90927063).

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у пункті 94.5 вищевказаної постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСРП - 87952206) зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

При застосуванні до обставин цієї справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд враховує таке:

- позивач звернувся до суду з цим позовом 23.07.2021, тобто через 11 років та 6 місяців після звільнення зі служби, яке мало місце 15.01.2010;

- відповідач заперечував проти права позивача на отримання індексації грошового забезпечення, а тому факт порушення цього права та сума відповідної виплати були встановлені лише під час судового розгляду;

- сума одноразової грошової допомоги (96066 грн), є у майже сім разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (626252 грн.).

Надаючи приблизну оцінку розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, суд зазначає, що згідно з даними, які розміщені на офіційному веб-сайті Національного банку України за адресою: "https://bank.gov.ua/ua/statistic/sector-financial/data-sector-financial", середньозважена ставка в річному обчисленні за новими кредитами резидентам є такою:

- у січні 2010 року - 16,4 %;

- у лютому 2010 року - 16,7 %;

- у березні 2010 року - 16,3 %;

- у квітні 2010 року - 15,6 %;

- у травні 2010 року 14,7 %;

- у червні 2010 року 14,6 %;

- у липні 2010 року 13,6 %;

- у серпні 2010 року 13,2 %;

- у вересні 2010 року 13,8 %;

- у жовтні 2010 року 13,8%;

- у листопаді 2010 року 13,4%;

- у грудні 2010 року 14,8 %;

- у січні 2011 року 13,5 %;

- у лютому 2011 року - 13,1 %;

- у березні 2011 року - 13,9 %;

- у квітні 2011 року - 13,5 %;

- у травні 2011 року 13,8 %;

- у червні 2011 року 14,6 %;

- у липні 2011 року 13,6 %;

- у серпні 2011 року 14,1 %;

- у вересні 2011 року 14,2 %;

- у жовтні 2011 року 15,7 %;

- у листопаді 2011 року 15,8%;

- у грудні 2011 року 15,3 %;

- у січні 2012 року 14,1 %;

- у лютому 2012 року - 13,7 %;

- у березні 2012 року - 13,9 %;

- у квітні 2012 року - 13,6 %;

- у травні 2012 року 13,8 %;

- у червні 2012 року 15,3 %;

- у липні 2012 року 16,4 %;

- у серпні 2012 року 16,6 %;

- у вересні 2012 року 16,0 %;

- у жовтні 2012 року 17,2%;

- у листопаді 2012 року 18,5%;

- у грудні 2012 року 16,0 %;

- у січні 2013 року 15,0 %;

- у лютому 2013 року - 14,5 %;

- у березні 2013 року - 15,0 %;

- у квітні 2013 року - 14,4 %;

- у травні 2013 року 14,5 %;

- у червні 2013 року 13,9 %;

- у липні 2013 року 14,1 %;

- у серпні 2013 року 13,7 %;

- у вересні 2013 року 14,0 %;

- у жовтні 2013 року 13,9 %;

- у листопаді 2013 року 14,9%;

- у грудні 2013 року 15,0 %;

- у січні 2014 року 14,1 %;

- у лютому 2014 року - 16,3 %;

- у березні 2014 року - 16,6 %;

- у квітні 2014 року - 15,2 %;

- у травні 2014 року 15,4 %;

- у червні 2014 року 14,9 %;

- у липні 2014 року 14,4 %;

- у серпні 2014 року 14,3 %;

- у вересні 2014 року 15,5 %;

- у жовтні 2014 року 14,3 %;

- у листопаді 2014 року 14,9%;

- у грудні 2014 року 15,0 %;

- у січні 2015 року - 15,1 %;

- у лютому 2015 року - 15,4 %;

- у березні 2015 року - 16,2 %.

Отже, ймовірний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, дорівнює 73 643,57 грн. та складається з таких сум:

- у січні 2010 року 647,46 грн. (96066 грн. (розмір неотриманої позивачем при звільненні одноразової грошової допомоги) х 16,4% (середньозважена ставка за кредитами в річному обчисленні за січень 2010 року) : 365 днів х 15 дн. (кількість днів прострочення у січні 2010 року));

- у лютому 2010 року 1230,70 грн. (96066 грн х 16,7 % : 365 дн. х 28 дн.);

- у березні 2010 року 1329 грн. (96066 грн х 16,3 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у квітні 2010 року 1231,75 грн. (96066 грн х 15,6 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у травні 2010 року 1199, 38 грн. (96066 грн х 14,7 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у червні 2010 року 1152,79 грн. (96066 грн х 14,6 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у липні 2010 року 1109,63 грн. (96066 грн х 13,6 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у серпні 2010 року 1076,99 грн. (96066 грн х 13,2 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у вересні 2010 року 1089,63 грн. (96066 грн х 13,8 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у жовтні 2010 року 1125, 95 грн. (96066 грн х 13,8 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у листопаді 2010 року 1058,04 грн. (96066 грн х 13,4 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у грудні 2010 року 1207,54 грн. (96066 грн х 14,8 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у січні 2011 року 1101,47 грн. (96066 грн х 13,5 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у лютому 2011 року 965,40 грн. (96066 грн х 13,1 % : 365 дн. х 28 дн.);

- у березні 2011 року 1134,10 грн. (96066 грн х 13,9 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у квітні 2011 року 1065, 94 грн. (96066 грн х 13,5 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у травні 2011 року 1125,95 грн. (96066 грн х 13,8 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у червні 2011 року 1152,79 грн. (96066 грн х 14,6 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у липні 2011 року 1109,63 грн. (96066 грн х 13,6 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у серпні 2011 року 1150,42 грн. (96066 грн х 14,1 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у вересні 2011 року 1121,21 грн. (96066 грн х 14,2 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у жовтні 2011 року 1280,97 грн. (96066 грн х 15,7 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у листопаді 2011 року 1247,54 грн. (96066 грн х 15,8 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у грудні 2011 року 1248,33 грн. (96066 грн х 15,8 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у січні 2012 року - 1147, 28 грн. (96066 грн х 14,1 % : 366 дн. х 31 дн.);

- у лютому 2012 року 1042,81 грн. (96066 грн х 13,7 % : 366 дн. х 29 дн.);

- у березні 2012 року 1131,01 грн. (96066 грн х 13,9 % : 366 дн. х 31 дн.);

- у квітні 2012 року 1070, 90 грн. (96066 грн х 13,6 % : 366 дн. х 30 дн.);

- у травні 2012 року 1122,87 грн. (96066 грн х 13,8 % : 366 дн. х 31 дн.);

- у червні 2012 року 1204,76 грн. (96066 грн х 15,3 % : 366 дн. х 30 дн.);

- у липні 2012 року 1334,42 грн. (96066 грн х 16,4 % : 366 дн. х 31 дн.);

- у серпні 2012 року 1350,70 грн. (96066 грн х 16,6 % : 366 дн. х 31 дн.);

- у вересні 2012 року 1259,88 грн. (96066 грн х 16,0 % : 366 дн. х 30 дн.);

- у жовтні 2012 року 1399,52 грн. (96066 грн х 17,2 % : 366 дн. х 31 дн.);

- у листопаді 2012 року 1456,74 грн. (96066 грн х 18,5 % : 366 дн. х 30 дн.);

- у грудні 2012 року 1301,88 грн. (96066 грн х 16,0 % : 366 дн. х 31 дн.);

- у січні 2013 року 1223,85 грн. (96066 грн х 15,0 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у лютому 2013 року 1068,57 грн. (96066 грн х 14,5 % : 365 дн. х 28 дн.);

- у березні 2013 року 1223,85 грн. (96066 грн х 15,0 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у квітні 2013 року 1137 грн. (96066 грн х 14,4 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у травні 2013 року 1183,06 грн. (96066 грн х 14,5 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у червні 2013 року 1097,52 грн. (96066 грн х 13,9 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у липні 2013 року 1150,42 грн. (96066 грн х 14,1 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у серпні 2013 року 1117,79 грн. (96066 грн х 13,7 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у вересні 2013 року 1102,40 грн. (96066 грн х 14,0 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у жовтні 2013 року 1134,10 грн. (96066 грн х 13,9 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у листопаді 2013 року 1176,48 грн. (96066 грн х 14,9 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у грудні 2013 року 1223,85 грн. (96066 грн х 15,0 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у січні 2014 року 1150,42 грн. (96066 грн х 14,1 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у лютому 2014 року 1201,22 грн. (96066 грн х 16,3 % : 365 дн. х 28 дн.);

- у березні 2014 року 1354,40 грн. (96066 грн х 16,6 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у квітні 2014 року 1200,17 грн. (96066 грн х 15,2 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у травні 2014 року 1256,49 грн. (96066 грн х 15,4 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у червні 2014 року 1176,48 грн. (96066 грн х 14,9 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у липні 2014 року 1174,90 грн. (96066 грн х 14,4 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у серпні 2014 року 1166,74 грн. (96066 грн х 14,3 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у вересні 2014 року 1223,85 грн. (96066 грн х 15,5 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у жовтні 2014 року 1166,74 грн. (96066 грн х 14,3 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у листопаді 2014 року 1176,48 грн. (96066 грн х 14,9 % : 365 дн. х 30 дн.);

- у грудні 2014 року 1223,85 грн. (96066 грн х 15,0 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у січні 2015 року 1232,01 грн. (96066 грн х 15,1 % : 365 дн. х 31 дн.);

- у лютому 2015 року 1134,89 грн. (96066 грн х 15,4 % : 365 дн. х 28 дн.);

- у березні 2015 року 980,66 грн. (96066 грн х 16,2 % : 365 дн. х 23 дн.).

За таких обставин, враховуючи вищенаведені правові позиції Великої Палати Верхового Суду, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 73 643,57 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

За таких обставин, позов належить задовольнити частково.

Також, суд зазначає, що згідно із частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З матеріалів справи вбачається, що у резолютивній частині позову, ОСОБА_1 просить суд стягнути компенсацію за затримку у розрахунку при звільненні, однак із тексту позову виходить, що фактично позивач просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на відповідні норми КЗпП України (ст.ст. 116-117).

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача буде стягнення з відповідача саме середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки в ухвалі від 28.08.2021 судом встановлено, що позивач має ряд захворювань, наслідком яких є значне обмеження його рухів та можливість пересуватися, що підтверджується свідоцтвом про хворобу №871 від 05.06.2009, виписним епікризом №№266, 155, індивідуальними програмами реабілітації інваліда №804 від 17.06.2015, №665 від 27.06.2017, виписками з історії хвороби позивача № 5966, результатами обстежень, виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 02.05.2019, №141 від 19.04.2018, №93 від 18.03.2019, направленнями на паталогогістолочні дослідження від 28.08.2020, 10.12.2020 та іншими медичними довідками, з 07.04.2011 позивачеві була первинно встановлена третя група інвалідності з захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №492095 від 07.04.2011, яка в подальшому підтверджувалася оглядами МСЕК у 2013, 2015, 2017 роках, та з 2019 року - встановлена безстроково. Наявність вказаних захворювань перешкоджали своєчасному зверненню позивача з даним позовом до суду та підтверджують поважність пропуску ним строку звернення до суду.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Украерорух» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 73 643 (сімдесят три тисячі шістсот сорок три) грн 57 коп.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.