Справа № 580/7329/21
Суддя: Лариса ТРОФІМОВА
Дата ухвалення: 2022-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 січня 2022 року справа № 580/7329/21
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Трофімової Л.В., за участі секретаря Овсієнко Г.О., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 580/7329/21
за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, постановив рішення.
21.09.2021 вх. 36190/21 ОСОБА_1 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 , просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 17.12.2020 до 31.08.2021 (з моменту виникнення спору та повідомлення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_2 про неповний розрахунок під час звільнення до дня фактичного розрахунку;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок під час звільнення (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 17.12.2020 до 31.08.2021 з моменту виникнення спору та повідомлення військової частини НОМЕР_2 про неповний розрахунок під час звільнення по день фактичного розрахунку, 257 днів, виходячи із розрахунку 589,78 грн на день, у сумі 151573,46 грн.
Ухвалою від 18.11.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання на 03.12.2021. Ухвалою від 03.12.2021 відкладено розгляд справи на 09.12.2021. Ухвалою від 09.12.2021 судове засідання відкладене на 11.01.2022.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач до 15.12.2020 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (на момент звільнення займав посаду начальника відділу зберігання боєприпасів). Наказом командира військової частини від 15.12.2020 № 269 відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» його було звільнено у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність в воєнний час). 15.12.2020 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. 17.12.2020 звернувся до відповідача із заявою про виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 01.03.2018, на що отримав відмову. У зв`язку з викладеними обставинами 05.04.2021 звернувся до суду. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 у справі № 580/1871/21 позовні вимоги задоволено, зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 01.03.2018. На виконання рішення суду відповідач 31.08.2021 нарахував і на картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» виплатив позивачу суму індексації грошового забезпечення. Станом на дату виключення із списків особового складу частини 15.12.2020 - відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку, така виплата належних під час звільнення сум завершена 31.08.2021, період з 17.12.2020 до 31.08.2021 включно вважає періодом затримки розрахунку під час звільнення.
Відповідач позов не визнав, 13.12.2021 надав до суду відзив, згідно якого позивач проходив військову службу з 17.08.2010 до 17.12.2020. Особа, звільнена із військової служби, на день виключення зі списів особового складу має бути повністю забезпечена грошовим, речовим та продовольчим забезпеченням. До проведення відповідних розрахунків військовослужбовець не виключається зі списків особового складу без його згоди. Станом на момент видання наказу № 269 від 15.12.2020 позивач погодив проведення з ним всіх відповідних розрахунків, звільнення не оскаржував. На виконання рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, військовою частиною 31.08.2021 виплачена сума індексації разом із заробітною платою. Індексація є компенсаційною виплатою та не входить до складу грошового забезпечення, тому відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку у разі затримання з виплати індексації. ОСОБА_1 не звертався до роботодавця щодо незгоди із сумою належних під час звільнення виплат, тому спір про суму належних до виплати під час звільнення коштів був відсутній. У зв`язку зі стягненням на користь позивача грошових сум в судовому порядку, норми ст. 117 КЗпП не належать до застосування, позаяк дана норма не застосовується до правовідносин, що виникають під час виконання судового рішення.
Позивач в судове засідання не з`явився, позовна заява містить клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідач представника в судове засідання не направив, 13.12.2021 надав письмове клопотання про розгляд справи без його участі. Згідно частини 4 статті 129 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі під час розгляду справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши наявні в матеріалах письмові докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в період з 17.08.2010 до 17.12.2020.
15.12.2021 наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 269 звільнений у запас відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підпункт "б" (за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність в воєнний часі) з виключенням зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Судом встановлено, що у наказі від 15.12.2020 № 269 щодо ОСОБА_1 зазначено: виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби, надбавку за особливості проходження служби, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, одноразову грошову винагороду по звільненню.
На час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було здійснено усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Кошти в рахунок індексації грошового забезпечення виплачені позивачу 31.08.2021 на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 у справі № 580/1871/21, що підтверджується випискою АТ КБ Приватбанк про рух коштів по рахунку позивача за 31.08.2021.
Позивач вважає, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідачем у день його звільнення не здійснено, то відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України він має право на одержання середнього заробітку за період затримки такого розрахунку. Позивач заявою від 17.12.2020 звернувся до військової частин НОМЕР_2 та вимагав нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення. Матеріали справи не містять відомостей про отримання даної заяви відповідачем, однак розрахунок із позивачем фактично здійснено на виконання рішення суду 31.08.2021.
Вважаючи, що відповідач повинен виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки виплати, починаючи з часу вимоги про розрахунок по день фактичного проведення розрахунку, ОСОБА_1 звернувся до суду.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050), Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991№2011-XII (далі - Закон №2011), Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі - Закон №3551), Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України.
Згідно із частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закон № 2011-XII).
Суд зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією із державних гарантій в оплаті праці. У постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №825/565/17 зазначено, що відповідно до вимог чинного законодавства України проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Відповідно до статті 5 Закону № 1282 передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Положеннями Закону № 1282 визначено джерело коштів на проведення індексації.
Умови та порядок проведення індексації грошових доходів населення визначаються Законом України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення». Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078). Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту. Пунктом 2 Порядку № 1078 закріплено, що індексації належать грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, що не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби. Пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника установи, позаяк йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.
Згідно зі ст. 116 Кодексу законів про працю України під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір суми. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Суд вважає, що не розповсюдження на військовослужбовців норм Кодексу законів про працю України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення осіб рядового і начальницького складу, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення Кодексу законів про працю України, а саме статей 116, 117 цього Кодексу, позаяк трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства.
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Суд врахував правову позицію Верховного Суду сформульовану у п. 27 постанови від 18.12.2018 (справа №820/4619/16), що відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню, згідно з якою за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Норми Кодексу законів про працю України належать застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Наявні підстави застосувати до спірних правовідносин норми КЗпП України.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові під час звільнення всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Не здійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку під час звільнення залежить від фактичного розрахунку.
Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 1214-ІХ встановлює вичерпний перелік видів грошових доходів, за порушення строків виплати яких громадянам має нараховуватися компенсація. Законом уточнено положення Закону № 2050 стосовно джерел виплати компенсації у зв`язку зі створенням Фонду соціального страхування України.
Суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713.
Індексація є складовою частиною грошового забезпечення (заробітної плати), а тому невиплата грошових коштів в рахунок індексації грошового забезпечення тягне для роботодавця відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.
Як вбачається із положень статей 116-117 КЗпП України під час затримки розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, що власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, що можуть бути обчислені у грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, що надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», що використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, що роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується відповідно до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку під час звільнення за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).
Згідно з частинами першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Розрахунок із позивачем проведено 31.08.2021, а із позовом до суду він звернувся у 21.09.2021, тому позивач дотримався тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку під час звільнення. Відтак суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення.
У постановах Верховного Суду, зокрема, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц сформована позиція щодо застосування принципу співмірності.
26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику під час звільнення всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення.
Верховний Суд вважає, що метою, що закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Оцінюючи вимогу щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації, суд враховує таке.
Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 із змінами та доповненнями (далі - Порядок №100). Згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України щодо розгляду справи у межах позовних вимог, суд керується розрахунком середньоденної заробітної плати, наданим позивачем і не спростованим відповідачем.
Пункти 2, 8 та абз. 2 пункту 7 Порядку № 100 встановлюють порядок та періоди, за якими обчислюється середня заробітна плата, а також порядок розрахунку тривалості та оплати щорічної відпустки працівника. Порядок № 100 не регулює питання виплати матеріальної відповідальності у разі невиконання вимог статті 116 КЗпП України. Стаття 117 КЗпП України встановлює період, за який розраховують розмір матеріальної відповідальності, а саме: за весь час затримки розрахунку, що є в даному випадку 256 календарних днів (14 з дня наступного+31+31+28+31+30+31+30+31+30). Аналогічного за змістом висновку дійшов КАС в постанові від 06.06.2018 в справі № 823/254/16.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 у справі № 825/325/16 вказав, що під час визначення розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.
Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду під час визначення суми за затримку розрахунку позивачу у цій справі з урахуванням виплати у індексації за рішенням у іншій справі.
Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 39929,93 грн (виплачена із затримкою сума індексації грошового забезпечення) / 153285.12 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,26.
Сума, що належить відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,26 становить: 598,77 грн (середньоденне грошове утримання 18932.34+17592.34/61) х 0,26 х 256 (кількість днів затримки розрахунку) = 39854,13 грн.
Згідно з частинами 2-3 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на власний розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення має бути виплачений позивачу у сумі 39854.13 грн (з урахуванням істотності частки недоплаченої суми). Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільненні, а є оцінкою тих втрат, що розумно можна було би передбачити з урахуванням доводів сторін, показників, судової практики.
Беручи до уваги ч. 2 ст. 117 КЗпП України про те, що у разі наявності спору про розмір виплат, що належать працівнику під час звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, а розмір відшкодування визначає орган, який вирішує спір по суті, суд не вбачає бездіяльності відповідача з часу звільнення військовослужбовця 15.12.2020 і до вирішення даного спору по суті, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання бездіяльності протиправною задоволенню не належать.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає про таке.
Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, що належать оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 2, 5, 6-16, 19, 73-78, 90, 139, 242-246, 255, 258, 262-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) задовольнити частково.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку під час звільнення за період з 18.12.2020 до 30.08.2021 включно у сумі 39854,13 грн (тридцять дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири гривні 13 коп).
У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.
Копію рішення направити учасникам справи.
Судові витрати не розподіляються.
Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 № 1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ];
відповідач: Військова частина НОМЕР_2 [ АДРЕСА_2 , ].
Судове рішення складено 11.01.2022.
Суддя Лариса ТРОФІМОВА