Справа № 580/11259/21
Суддя: Валентина ТИМОШЕНКО
Дата ухвалення: 2022-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про повернення позовної заяви

24 січня 2022 року справа № 580/11259/21

м. Черкаси

Cуддя Черкаського окружного адміністративного суду Тимошенко В.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Звенигородської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

22 грудня 2021 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 до Звенигородської районної державної адміністрації, в якій просить:

1) визнати неправомірними дії голови Шполянської районної державної адміністрації щодо встановлення позивачу неналежних посадових окладів за період з 27.07.2013 по 31.08.2015 та з 01.05.2016 по 31.12.2016 роки;

2) зобов`язати Звенигородську районну державну адміністрацію внести зміни до штатних розписів Шполянської районної державної адміністрації за 2013-2016 роки та встановити мені посадовий оклад в 2013 році в розмірі 1365 гри. (одна тисяча триста шістдесят п`ять гривень), 2014 році - 1365 гри. (одна тисяча триста шістдесят п`ять гривень), з 01.01.2015 по 31.08.2015 - 1365 гри. (одна тисяча триста шістдесят п`ять гривень), та з 01.05.2016 по 31.12.2016 - 4480 гри. (чотири тисячі чотириста вісімдесят гривень;

3) зобов`язати Звенигородську районну державну адміністрацію здійснити перерахунок заробітної плати позивача за період з 25.07.2013 по 31.12.2016;

4) стягнути з Звенигородської районної державної адміністрації на користь позивача невиплачену їй заробітну плату за період з 25.07.2013 по 31.12.2016 в розмірі 49 727,66 грн (сорок дев`ять тисяч сімсот двадцять сім гривень 66 коп.);

5) рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання;

6) зобов`язати Звенигородську районну державну адміністрацію надати до Пенсійного Фонду України інформацію про зміну розміру моєї заробітної плати за період з 25.07.2013 по 31.12.2016;

7) стягнути з Звенигородської районної державної адміністрації на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка з урахуванням індексу інфляції становить 21 704,28 грн (двадцять одна тисяча сімсот чотири гривні 28 коп.).

28.12.2021 ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду Тимошенко В.П. дана позовна заява залишена без руху в зв`язку з невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України і надано строк для усунення недоліків позовної заяви тривалістю десять днів з моменту отримання копії даної ухвали суду.

На усунення недоліків позовної заяви позивачем 17.01.2022 подано заяву (вх. 2239/22 від 17.01.2022) до якої додано позовну заяву в новій редакції в двох екземплярах з такими позовними вимогами:

1) визнати неправомірними дії голови Шполянської районної державної адміністрації щодо встановлення ОСОБА_1 неналежних посадових окладів за період з 27.07.2013 по 31.08.2015 та з 01.05.2016 по 31.12.2016 роки;

2) зобов`язати Звенигородську районну державну адміністрацію здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 25.07.2013 по 31.12.2016 відповідно до наданих розрахунків;

3) стягнути з Звенигородської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 невинлачену їй заробітну плату за період з 25.07.2013 по 31.12.2016 в розмірі 49 727,66 грн. (сорок дев`ять тисяч сімсот двадцять сім гривень 66 кой.);

4) рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання.

5) зобов`язати Звенигородську районну державну адміністрацію надати до Управління Пенсійного фонду України в Черкаській області довідку про зміну розміру заробітної плати ОСОБА_1 за період з 25.07.2013 по 31.12.2016;

6) стягнути з Звенигородської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка з урахуванням індексу інфляції становить 21 704,28 грн. (двадцять одна тисяча сімсот чотири гривні 28 коп.).

В позовній заяві позивач посилається на те, що відповідно до ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком.

За таких обставин, позивач вважає, що строк звернення до суду ним не пропущено.

При розгляді заяви позивача суд керувався таким.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З наведених норм вбачається, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він і не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суддя наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Суддя наголошує на тому, що заробітна плата є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації щодо складових, з яких заробітна плата складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання заробітної плати особою, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Суддя звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що строк звернення до суду не застосовується у разі вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої з вини органу заробітної плати.

Проте, позивач звернувся з позовом не про стягнення належної йому заробітної плати, а про визнання неправомірними дій голови Шполянської районної державної адміністрації щодо встановлення ОСОБА_1 неналежних посадових окладів за період з 27.07.2013 по 31.08.2015 та з 01.05.2016 по 31.12.2016 роки та зобов`язання Звенигородську районну державну адміністрацію здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 25.07.2013 по 31.12.2016 відповідно до наданих розрахунків, тобто строки передбачені ст. 233 Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню у даній справі.

Суддя вважає за необхідне підкреслити, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення від 18.10.2005 у справі МШ Голуб проти України).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Вказаних висновків також дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 29.11.2021 у справі №580/3717/21.

Крім того, суд зазначає, що у Рішенні від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, положення частини другої статті 233 КЗпП України щодо права звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. При цьому КАС України визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, а КЗпП України - тримісячний строк.

Враховуючи те, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, а тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі №815/2681/17, від 23.12.2020 у справі №560/4006/19.

Таким чином, при зверненні 22.12.2021 до суду з даним позовом, позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений ст. 122 КАС України, а тому позовна заява підлягає поверненню.

Згідно з п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.123 КАС України, окрім іншого встановлено, що якщо вказані позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Зважаючи на викладене, суд приходить висновку, що в контексті даної спірної ситуації, підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, слід визнати неповажними, у зв`язку з чим позовна заява підлягає поверненню.

При цьому суд роз`яснює позивачеві, що згідно з ч.8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 169, 171, 243, 248, 250, 256, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

ухвалив:

Позовну ОСОБА_1 до Звенигородської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, однак може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Валентина ТИМОШЕНКО