Справа № 552/6292/21
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року м. ПолтаваСправа № 552/6292/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Петрової Л.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних, пені, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 /надалі ОСОБА_1 , позивач/ звернувся до Київського районного суду м. Полтави Полтавської області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області /надалі - ГУ ПФУ в Полтавській області, відповідач/ про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних, пені , а саме просить:

- стягнути з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь позивача нараховане та не отримане щомісячне довічне грошове отримання в сумі 1622949,13 грн, інфляційні збитки в розмірі 137808,63 грн, 3% річних в розмірі 48688,00 грн, пеню у розмірі 50644,90 грн, що становить 50644,90 грн, 150000,00 грн моральної шкоди, а всього 2010090,66 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/1571/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди - задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 04.03.2020 №328; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду від 25.02.2020 №01-46/74/2020, виданої Апеляційним судом Полтавської області, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Зазначено, що відповідач повідомив у листі від 08.02.2021 № 856-271/Ч-02/8-1600/21 про виконання судового рішення у справі від 31.08.2020 з 19.02.2020, зобов`язаний був відшкодувати заборгованість по виплаті щомісячного довічного грошового утримання, однак до цього часу відповідач заборгованість не відшкодував чим порушив право позивача на власність. Зазначено, що 09.03.2021 в день призначений для виплати щомісячного довічного грошового утримання, позивачу перераховано на його банківський рахунок лише місячний розмір щомісячного довічного грошового утримання за березень 2021 року. Позивач зазначає, що з довідки відповідача вбачається, що нарахована та неотримана з вини органу, що призначає і виплачує пенсію. За період з 19.02.2020 по лютий 2021 року становить 1622949,13 грн, інфляційні збитки в розмірі 137808,63 грн, 3% річних в розмірі 48688,00 грн, пеню у розмірі 50644,90 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.11.2021 справу № 552/6292/21 направлено за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду.

Справа №552/6292/21 надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду 24.12.2021 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24.12.2021 передана до провадження судді Петрової Л.М.

Відповідно до частини першої статті 30 Кодексу адміністративного судочинства України спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №552/6292/21, призначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

17.01.2022 до суду надійшов відзив ГУ ПФУ в Полтавській області на позов в якому зазначено відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020, встановлено, що позивачу не призначалась до виплат будь-які конкретні суми, а зобов`язано відповідача здійснити певні дії пов`язані з перерахунком щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Зазначено, що судове рішення про зобов`язання управління вчинити дії, не можуть вважатися грошовим зобов`язанням в розумінні статті 625 ЦК України. Відповідач стверджує про безпідставність позовних вимог позивача.

28.01.2022 до суду позивач надав відповідь на відзив в якій зазначив, що відповідач виконуючи рішення у справі №440/1571/20, яке набрало законної сили 16.11.2020, здійснив перерахунок щомісячного довічного грошового утримання лише з лютого 2021 року, тобто через 3 місяці. Крім того, позивач стверджує, що відповідач не виплатив борг за період з 16.11.2020 по січень 2021 року, який він був зобов`язаний виплатити після набрання законної сили.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 закрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення коштів та моральної шкоди в частині позовних вимог щодо стягнення із Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 нарахованого та не отриманого щомісячного довічного грошового утримання в сумі 1622949,13 грн та 150000,00 грн моральної шкоди.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та спірні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що рішення від 31.08.2020 Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/1571/20 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область,36000, ), Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6, Мсп601, Центральна Частина Києва, Київ, 01601, ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди - задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 04.03.2020 №328; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, 36014, ) здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду від 25.02.2020 №01-46/74/2020, виданої Апеляційним судом Полтавської області, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/1571/20 від 31.08.2020 набрало законної сили 16.11.2020.

02.12.2020 Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №440/1571/20.

24.11.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив виконати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020.

14.12.2020 державним виконавцем ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у полтавській області Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №440/1571/20.

11.01.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив виконати вимоги постанови державного виконавця від 14.12.2020.

Листом ГУ ПФУ в Полтавській області від 08.02.2021 позивача повідомлено, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі №440/1571/20, яке залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020, позивачу проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці починаючи з 19.02.2020 відповідно до покладених на Головне управління зобов`язань.

Вважаючи свої права порушеним в частині прострочення відповідної виплати та бажаючи поновити такі права шляхом стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку позовним вимогам ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо стягнення з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь позивача інфляційних збитків в розмірі 137808,63 грн, 3% річних в розмірі 48688,00 грн, пені у розмірі 50644,90 грн, суд дійшов наступного висновку.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 вказала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Тому, загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №761/10730/18, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, від 05 травня 2020 року №761/218908/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19.

Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з пенсійного органу на його користь інфляційних втрат, 3% річних та пені за несвоєчасне нарахування та виплату пенсії.

Таким чином, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №761/10730/18, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, від 05 травня 2020 року №761/218908/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19, спірні правовідносини між сторонами у даній справі є правовідносинами щодо соціального захисту громадян України.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до Положення «Про Пенсійний фонд України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Одним із завдань Пенсійного фонду є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Тобто, Пенсійний фонд України, як суб`єкт владних повноважень, наділений владними управлінськими функціями, а правовідносини, які виникли між сторонами, є публічно-правовими та такими, що виникли з приводу соціальних гарантій.

З огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктивний склад, суд погоджується з позивачем про те, що у цій справі між сторонами виник публічно-правовий спір, який підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За змістом частини 3 статті 11 та частини 1 статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині 1 статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 ст.11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, ГУПФ України в Полтавській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 ЦК України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 804/871/16, від 18 липня 2018 року у справі №2а-11853/10/1570, від 08 лютого 2018 у справі №826/22867/15.

Також, суд зазначає, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/1571/20, не визначено грошового зобов`язання до стягнення, позивачу не призначались до виплати будь-які конкретні суми, а вказане рішення суду має зобов`язальний характер, зокрема зобов`язано здійснити певні дії в частині перерахунку пенсії позивача, а тому у справі відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 549 та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, суд зауважує, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Частиною 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

При цьому, суд наголошує, що позивач не позбавлений можливості скористатися вказаним правом компенсації втрати частини доходів.

Позаяк в межах даної справи ним не заявлено відповідних вимог, а позовна заява не вмотивована відповідними підставами.

Як наслідок, відповідне право не підлягає захисту в межах даної справи, розгляд якої судом здійснюється в межах та на підставі заявлених позивачем вимог.

Закріплений у ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи позову та позовні вимоги не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення відповідачем судових витрат, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область,36000, ) про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних, пені - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.М. Петрова