Справа № 540/6491/21
Суддя: Кисильова О.Й.
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 р.м. ХерсонСправа № 540/6491/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Кисильової О.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу від 10.05.2019 № Ф-1910-50 про сплату боргу (недоїмки).

Ухвалою від 27.10.2021 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 16.12.2021 відмовлено Головному управлінню ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі в задоволенні заяви про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою від 20.12.2021 залишено без розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконавчих дій.

Ухвалою від 24.12.2021 витребувано у сторін документи, зупинено провадження у справі до отримання судом додаткових документів, витребуваних сумом.

Ухвалою від 25.01.2022 поновлено провадження у справі.

Ухвалою від 25.01.2022 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що серпні 2021 позивачу стало відомо про наявність вимоги про сплату боргу (недоїмки), винесеної Головним управлінням ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, якою йому нараховано борг зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування станом на 2019 рік у сумі 21030,90 грн. Позивач стверджує, що із зазначеною вимогою він ознайомився лише після того як відбулося утримання коштів з його єдиного прибутку пенсії за віком.

Не погоджуючись із вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до ДПС України із скаргою про її скасування. Проте, за результатами розгляду скарги ДПС України прийняло рішення від 22.09.2021 про залишення скарги без розгляду.

Позивач наголошує, що з 2014 року він не займається підприємницькою діяльністю в Україні, так як знаходився за межами України і не подавав до податкових органів ніяких звітів. Такж стверджує, що згідно записів з трудової книжки № НОМЕР_1 він, починаючи з 25.02.2015 до 16.11.2018, працював в ЗАО "ТиК Продукти" міста Москва, де сплачував всі необхідні податкові платежі в державний бюджет РФ та платежі до пенсійного фонду.

З урахуванням наведеного, посилаючись на положення Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження ухилень від сплати податків, вважає спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

15.11.2021 відповідач надіслав до суду відзив, у якому не погоджуються із доводами, викладеними у позовній заяві, зважаючи на наступне. ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 04.07.2001 та взятий на облік як платник єдиного соціального внеску починаючи з 12.07.2001. Стверджує, що позивач з моменту державної реєстрації у якості фізичної особи-підприємця зобов`язаний сплачувати належні податки та збори, а з 01.01.2017 сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від здійснення підприємницької діяльності а отриманого доходу (прибутку) у звітному кварталі, або окремому місяці звітного кварталу. Окрім того, факт працевлаштування позивача в Російській Федерації не впливає на його обов`язок платника єдиного соціального внеску, оскільки роботодавці в Російській Федерації не є роботодавцями в розумінні Закону № 2464-ХІІ, а відповідно позивач не вважається застрахованою особою, за яку сплачується у встановленому законом порядку єдиний внесок.

З огляду на зазначене та на підставі інформації, наявної в інтегрованій картці платника, відносно позивача було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму 21030,90 грн до якої увійшли період з 1 кварталу 2017 року по 1 квартал 2019 року. Вважає вимогу про сплату боргу правомірною, а позов таким що не підлягає задоволенню.

Суд звертає увагу, що Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 893 "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби", пунктом 1 якої вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком.

Відповідно до Переліку територіальних органи Державної податкової служби, що ліквідуються, який є додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893, ліквідується, зокрема, Головне управління ДПС у Харківській області.

Відповідно до абз. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 893 "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби" права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються переходять до Державної податкової служби та її територіальних органів у межах, визначених положенням про ДПС та її територіальні органи.

Наказом Державної податкової служби України від 30.09.2020 р. № 529, відповідно до статті 21-1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" та Положення про Державну податкову службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 р. № 227, утворено як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі.

Згідно відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі (ЄДРПОУ ВП 43995495), як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, зареєстровано - 30.09.2020.

Наказом Державної податкової служби України від 24.12.2020 р. № 755 вирішено з 01.01.2021 р. розпочати здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно із наказом ДПС від 30.09.2020 р. № 529, повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до п.1 постанови № 893.

З вищевикладеного вбачається, що Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі (ЄДРПОУ ВП 43995495) є правонаступником Головного управління ДПС у у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі ().

Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відтак у зв`язку із зазначеним, суд допускає процесуальне правонаступництво та замінює відповідача на його правонаступника Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (ЄДРПОУ ВП 43995495).

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Таким чином, суд розглядає дану справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) з 04.07.2001 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності-фізична особа.

07.05.2019 за № 2007062 внесені відомості про припинення фізичної особи-підприємця.

10.05.2019 у зв`язку із наявністю заборгованості з єдиного соціального внеску станом на 30.04.2019, на підставі даних інформаційно-телекомунікаційної системи "Податковий блок" ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1910-50 на суму 21030,90 грн.

03.09.2021 позивач звернувся до податкового органу із скаргою, в якій просив скасувати вимогу від 10.05.2021 № Ф-1910-50 про сплату боргу (недоїмки).

Листом від 22.09.2021 № 8291/К/99-00-06-02-01-09 Державна податкова служба України повідомила позивача, що на підставі даних наявних у базі даних податкового органу, ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2021 № Ф-1910-50, яка направлена скаржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення. 16.08.2019 поштове відправлення було повернуто за зворотною адресою з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання". Таким чином вимога вважається належним чином врученою. Скарга до ДПС України на вищезазначену вимогу подана 03.09.2021, тобто з порушенням законодавчо встановленого 10-деного строку для її подання. Таким чином, скарга не підлягає розгляду Державною податковою службою України. Тому, вирішено залишити без розгляду скаргу фізичної особи ОСОБА_1 .

Не погодившись із вимогою від 10.05.2021 № Ф-1910-50 про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до суду.

Предметом спору у цій справі є правомірність визначення позивачеві як фізичній особі-підприємцю обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відсутності здійснення ним підприємницької діяльності та з огляду на те, що позивач протягом 2017-2019 років постійно працював та проживав на території Російської Федерації.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (надалі Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону); філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами (абз. 5 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону).

За правилами абз.1 п.1 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

п. 2 - для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

п. 3 - для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Таким чином, фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності є платником єдиного внеску, при цьому, враховуючи положення Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI, незалежно від того чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні.

Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 15.05.2003 №755-ІV (далі-Закон № 755-ІV).

Відповідно до ч. 9 ст. 4 Закону № 755-ІV фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Виходячи з наведених правових норм, на фізичних осіб - підприємців покладається обов`язок по сплаті єдиного внеску, розмір якого має бути не меншим за розмір мінімального страхового внеску, до внесення до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців запису про припинення підприємницької діяльності такою особою.

Системний аналіз наведених норм в сукупності свідчить, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, суд дійшов висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності фізичних осіб-підприємців, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, фізична особа-підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати єдиного внеску роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Судом встановлено, що у період з 04.07.2001 до 31.12.2014 ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність, подавав до податкового органу податкову звітність та сплачував податки, що підтверджується наданими відповідачем копіями, декларацій, звітів та заяв ОСОБА_1 про обрання спрощеної сиситеми оподаткування та звітності.

У стані припинення, без зняття з податкового обліку, ОСОБА_1 перебуває з 07.05.2019.

Таким чином, ОСОБА_1 у період 2017- до 07.05.2019 мав статус фізичної особи-підприємця, перебував на обліку в органах ДПС, однак підприємницьку діяльність не здійснював, доходи від такої діяльності на території України не отримував.

Обставина, з якою позивач пов`язує відсутність свого обов`язку сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, полягає в тому, що позивач з 2014 року проживає та офіційно працює на території Російської Федерації на підставі відповідного патенту та ним на території Російської Федерації сплачуються відповідні податки, що підтверджується відповідними довідками та записами у трудовій книжці.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у спірному випадку факт проживання позивача та перебування у трудових відносинах з підприємством на території Російської Федерації не впливає на його визначений відповідно до законодавства України статус фізичної особи-підприємця та обов`язок як платника єдиного соціального внеску.

Встановлений Законом № 2464-VI перелік осіб - платників єдиного внеску не містить жодних виключень для фізичних осіб-підприємців в залежності від їх постійного проживання на території України, або за її межами.

Стосовно посилання позивача на сплату відповідних податків на території Російської Федерації суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 5 ст. 9 Закону № 2464-VI сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).

Наведені норми в сукупності з іншими нормами ст. 9 та ст. 10 Закону № 2464-VI передбачають для певного кола осіб, у тому числі осіб, які працюють або постійно проживають за межами України, можливість добровільної сплати єдиного внеску на підставі договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як вбачається з матеріалів справи, такий договір позивачем в установленому ст. 10 Закону № 2464-VI порядку не укладався.

Також матеріалами справи не підтверджено реалізацію права позивача на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування згідно ч. 9 ст. 10 вказаного Закону, а саме: відповідно до договорів про добровільну участь, укладених центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з такими підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними).

Варто також зауважити, що відповідно до Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження ухилень від сплати податків, яку ратифіковано Законом України № 369/95-ВР від 06.10.95, підписано 08.02.1995, набрала чинності для України 03.08.1999, ця Угода поширюється на податки на доходи і майно, що стягуються відповідно до законодавства Договірної Держави, незалежно від способу їх стягнення.

Відповідно до п. 2, п. 3 статті 2 Угоди податками на доход і майно вважаються всі податки, що стягуються із загальної суми доходу та вартості майна або з елементів доходу, включаючи податки на доходи від відчужування рухомого і нерухомого майна і податки на загальну суму заробітної плати і інших винагород, сплачуваних будь-якою особою.

Існуючими податками, на які поширюється Угода, є в Україні: податок на доходи підприємств та організацій; прибутковий податок з громадян (надалі "українські податки").

Відповідно до п. 4 статті 2 Угоди ця Угода поширюється також на будь-які подібні або по суті аналогічні податки, які будуть стягуватись однією з Договірних Держав після дати підписання цієї Угоди в доповнення або замість існуючих податків. Компетентні органи Договірних Держав повідомляють один одного про будь-які істотні зміни в їх відповідних податкових законах.

Виходячи з правової суті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цей внесок не є предметом регулювання цієї Угоди.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що за встановлених у справі обставин позивач, як фізична особа-підприємець, у визначених контролюючим органом періодах 2017-2019 років був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок незалежно від того, чи отримує він дохід від такої діяльності чи ні.

Судом встановлено, що позивач сплату єдиного внеску за визначений контролюючим органом період не здійснював.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відтак, наявність недоїмки і відсутність доказів сплати єдиного внеску свідчить про законність дій контролюючого органу щодо формування та направлення позивачу спірної вимоги на суму боргу 21030,90 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При вирішенні спорів щодо правомірності рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень, необхідно враховувати, що відповідно до вимог ст. 77 КАС України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Разом із тим у разі надання контролюючим органом доказів, які свідчать, що спірне рішення/дія/бездіяльність є правомірними, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення та ст. 9 КАС України, якою визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін.

Таким чином, суд вважає, що відповідач обґрунтував та довів належними доказами правомірність свого рішення, разом із тим, як доводи позивача про незаконність оспорюваної вимоги були спростовані відповідачем та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

З огляду на викладене вище, суд відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позову.

За правилами статті 139 КАС України, у разі відмови позивачу у задоволенні позову, судові витрати на його користь стягненню не підлягають.

Керуючись с.ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) у задоволенні позовних вимог до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (ЄДРПОУ ВП 43995495) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.Й. Кисильова

кат. 111060000