Справа № 580/9459/21
Суддя: Лариса ТРОФІМОВА
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року справа № 580/9459/21
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Трофімової Л.В., за участі секретаря Овсієнко Г.О., розглянувши у письмовому порядку за правилами загального позовного провадження адміністративну справу № 580/9459/21
за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, постановив рішення.
11.11.2021 вх. 44295/21 ОСОБА_1 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 , просить: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій) за період з 31.07.2020 до 21.10.2021 (з моменту звернення до суду з позовною заявою до дня фактичного розрахунку); зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок під час звільнення (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій) за період з 31.07.2020 до 21.10.2021 з моменту звернення до суду з позовною заявою по день фактичного розрахунку за 447 днів, виходячи з розрахунку 364,82 грн у день у сумі 163074,54 грн.
Ухвалою від 11.11.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, визначено строки на усунення недоліків. 18.11.2021 вх. 45473/21 до суду надійшла заява про усунення недоліків з новою редакцією позовної заяви та клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до адміністративного суду:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_4 щодо несвоєчасного розрахунку під час звільнення ОСОБА_1 (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій);
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), як правонаступника, виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок під час звільнення (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій) за період з 31.07.2020 до 21.10.2021 з моменту звернення до суду з позовною заявою по день фактичного розрахунку за 447 днів, виходячи з розрахунку 364,82 грн у день у сумі 163074,54 грн.
Ухвалою від 23.11.2021 відкрито провадження у справі за правила загального позовного провадження, призначено судове засідання на 08.12.2021. Ухвалою від 08.12.2021 судове засідання відкладено до 21.12.2021. Ухвалою від 21.12.2021 підготовче судове засідання закрите, судове засідання для розгляду справи по суті призначене на 12.01.2022.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 03.11.2017 № 234, він не отримав належне до виплати грошове забезпечення, а саме компенсацію за невикористані календарні дні соціальної відпустки, у зв`язку з чим змушений був 31.07.2021 звернутися за захистом своїх прав до суду. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 в справі № 580/2935/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача в/ч НОМЕР_4 задоволені повністю, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій. 21.10.2021 відповідач сплатив компенсацію на виконання вказаного рішення суду. Позивач зазначає, що у період з 31.07.2020 до 21.10.2021 мала місце бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення з позивачем остаточного розрахунку під час виключення зі списків особового складу частини, що дає позивачу право звернутись до суду з позовом про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити компенсацію середнього заробітку за ввесь час затримки розрахунку із грошового забезпечення.
Позивач у судове засідання не прибув, надавши 20.12.2021 письмове клопотання про розгляд справи без його присутності. Відповідач представника в судове засідання не направив, про дату та час судового розгляду повідомлений належним чином, правом подати відзив не скористався. Згідно частини 4 статті 129 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі під час розгляду справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке.
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, що безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Із ЄДРСР 98735671 у справі № 580/2935/20 загальновідомо: на виконання вказаного рішення суду 10.02.2021 Черкаським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №580/2935/20, боржником якого вказано - Військова частина НОМЕР_4 (польова пошта НОМЕР_5 ). Судом із довідки військової частини НОМЕР_2 встановлено, що згідно з Директивою Командувача Сил логістики Збройних Сил України від 10.09.2020 №Д370/1426 дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у військових частинах Сил логістики Збройних Сил України» військові частини НОМЕР_6 (колишня військова частина НОМЕР_4 ) та НОМЕР_7 (колишня військова частина НОМЕР_8 ) реорганізуються та підлягають переформуванню у військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ). Військова частина НОМЕР_2 має бути боржником у виконавчому листі з виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду №580/2935/20.
Конституцією України передбачено (частина 2 статті 19), що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, що є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt, згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує (№ 580/5306/21 ЄДРСР 101988826).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 03.11.2017 № 41-РС звільнений в запас, з 03.11.2017 його виключено зі списків особового складу військової частини, що вбачається із наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 03.11.2017 № 234.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 у справі № 580/2935/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_4 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, задоволені повністю, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_4 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.11.2017. Зобов`язано військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.11.2017.
21.10.2021 на виконання зазначеного судового рішення як стверджує позивач: виконуючи рішення суду відповідач виплатив грошову компенсацію, а повинен був виплатити добровільно 03.11.2017 у день звільнення зі служби.
Судом встановлено, що відповідач в/ч НОМЕР_2 отримав процесуальні документи 10.12.2021 468) і був обізнаний про заяву позивача у цій справі.
ВС у справі № 359/1022/18 наголосив: звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, що належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення, варто вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, що передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, що йому належать. Час затримки розрахунку під час звільнення позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року справа № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18).
Судом взято до уваги, що у додатках до позову відсутнє звернення до в/ч НОМЕР_2 , яка за судовим рішенням від 03.08.2021 (оприлюднене 05.08.2021 в ЄДРСР 98735671) у виконавчому листі Черкаського окружного адміністративного суду №580/2935/20, виданому 10.02.2021, де боржника військову частину НОМЕР_4 (польова пошта НОМЕР_5 ) (ідентифікаційний код НОМЕР_9 ) замінено на її правонаступника військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).
Вважаючи, що у зв`язку із невиплатою всіх належних під час звільнення виплат, а саме грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій, військова частина НОМЕР_2 зобов`язана виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію середнього заробітку за затримку розрахунку під час звільнення за період з 31.07.2020 (день звернення до суду з позовом у справі 580/2935/20) до 21.10.2021 (день проведення фактичного розрахунку), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, позивач звернувся до суду.
Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, що має сформулюватися максимально чітко і зрозуміло, а тому, особа, звертаючись до суду із позовною заявою, повинна чітко зазначити дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень (його рішення), що порушили її право, та повинна вказати спосіб захисту свого порушеного права.
Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_4 щодо несвоєчасного розрахунку під час звільнення ОСОБА_1 (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій) з тих підстав, що окремої вимоги до відповідача в/ч НОМЕР_4 у справі №580/2935/20 не було сформовано, а на час звернення із цим позовом правонаступником виконане рішення суду у справі № 580/2935/20.
Відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України під час вирішення справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на звернення до суду передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. «Порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес»: - правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Відповідно до офіційного тлумачення частини 1 статті 55 Конституції України, наданого у рішенні Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп: частину 1 статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права і свободи чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може належати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності. Такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтовано пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі Peretyaka and Sheremetyev проти України, 21.12.2010, №45783/05).
Суд зазначає, що відповідно до частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до частини першої статті 2 якого Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Частинами першою, другою статті 9 Закону України 25.03.1992 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011) обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011 (положення набрали чинності з 24.07.2014) надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Як вбачається із положень статей 116-117 КЗпП України у разі затримки розрахунку під час звільнення роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», що використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Розрахунок із позивачем проведено 21.10.2021, а із позовом до суду він звернувся у 11.11.2021, а тому позивач дотримався тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку під час звільнення, проте у постановах Верховного Суду, зокрема, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц сформована позиція щодо застосування принципу співмірності.
26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.08.20 по справі № 400/3365/19 колегія суддів відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення.
Верховний Суд вважає, що метою, що закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з змінами та доповненнями (далі - Порядок №100).
Згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України щодо розгляду справи в межах позовних вимог, суд керується розрахунком середньоденної заробітної плати, наданим позивачем.
Пункти 2, 8 та абз. 2 пункту 7 Порядку № 100 встановлюють порядок та періоди, за якими обчислюється середня заробітна плата, а також порядок розрахунку тривалості та оплати щорічної відпустки працівника. Порядок № 100 не регулює питання виплати матеріальної відповідальності у разі невиконання вимог статті 116 КЗпП України. У той же час, стаття 117 КЗпП України чітко встановлює період, за який розраховують розмір матеріальної відповідальності, а саме: за весь час затримки розрахунку, яким є в даному випадку 447 календарних днів. Аналогічного за змістом висновку дійшов КАС в постанові від 06.06.2018 в справі № 823/254/16.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 у справі № 825/325/16 вказав, що під час визначення розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.
Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18 сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні суми компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.
Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 6769,37 грн (виплачена із затримкою сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) / 28455,96 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку: 364.82х78) = 0,24.
Кількість днів затримки розрахунку варто розрахувати у контексті оцінки бездіяльності/вини особи з дня правонаступництва НОМЕР_2 за ухвалою суду від 03.08.2021 до дня виконання рішення суду 21.10.2021 (з 04.08 - 28+30+20=78), позаяк на день звернення до відповідача у цій справі 11.11.2021 рішення у справі № 580/2935/20 було виконане.
Сума, що належить відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,24 становить: 364,82 грн (середньоденне грошове утримання) х 0,24х 78 (кількість днів затримки розрахунку) = 6829,43 грн.
З урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення має бути виплачений позивачу у сумі 6829,43 грн (з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком). Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення, а є оцінкою тих втрат, що розумно можна було би передбачити з урахуванням доводів сторін, показників, судової практики.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає про таке.
Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, що належать оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 2, 5, 6-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 04.08.2021 до 20.10.2021.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку під час звільнення за період з 04.08.2021 до 20.10.2021 у сумі 6829,43 грн (шість тисяч вісімсот двадцять дев`ять гривень 43 коп).
У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.
Судові витрати не розподіляються.
Копію рішення направити учасникам справи.
Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 № 1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ];
відповідач: військова частина НОМЕР_2 [вул. Надпільна, 222, м. Черкаси, 18000, код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ].
Судове рішення складене 12.01.2022.
Суддя Лариса ТРОФІМОВА