Справа № 540/191/22
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 р. м. ХерсонСправа № 540/191/22

Суддя Херсонського окружного адміністративного суду Пекний А.С., перевіривши виконання вимог статей 160-161 КАС України за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 10.01.2022 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 08.08.2017 року по 27.10.2021 року, у сумі 474 672,74 грн, без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 28.03.2014 по 08.08.2017, коли його було виключено із списків особового складу військової частини. У день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку, а саме йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 11.04.2016 по 08.08.2017. Ця індексація була нарахована лише на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 у справі №540/2549/21 та виплачена 27.10.2021. Період часу між днем звільнення (08.08.2017) та днем виплати індексації (27.10.2021) позивач уважає затримкою розрахунку при звільненні, а тому на підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України просить стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, який він визначив в розмірі 474672,74 грн.

Ухвалою від 14.01.2022 позовну заяву залишено без руху та установлено позивачу строк для усунення її недоліків, а саме для подання обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із вказівкою причин пропуску строку та доказів на підтвердження поважності таких причин.

Виконуючи ухвалу суду, позивач подав клопотання про поновлення строку на звернення до суду, яке обґрунтовує тим, що 29.11.2021 звернувся до відповідача із заявою про добровільне нарахування і виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку, однак в цьому йому було відмовлено листом відповідача від 09.12.2021, яке він отримав 14.12.2021. Саме з датою отримання листа відповідача позивач пов`язує свою обізнаність щодо порушення його прав та вважає, що звернувшись із позовом 14.01.2022, він не пропустив строк на звернення до суду.

Вирішуючи питання про поважність пропуску позивачем строку на звернення до суду, суд враховує чинну практику Верховного Суду з цього приводу.

Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою позивачу у день його звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не складової заробітної плати та звернення працівників із позовними заявами про стягнення зазначених компенсаційних виплат за порушення права на оплату праці повинно обмежуватись строком, визначеним 122 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 ЦПК України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював висновки, що установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах строків для звернення до суду, які установлені іншими законами, в тому числі й частиною 1 статті 233 КЗпП України.

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11 лютого 2021 року в справі №240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах та погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 4 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року (справа 821/1083/17) зазначила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Судова колегія зазначає, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом, за витоком яких правовідносини вважаються усталеними.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Як видно з позовної заяви і доданих до неї матеріалів, а також встановлено судом, звільнення позивача відбулось 08.08.2017, а остаточний розрахунок з ним здійснено 27.10.2021, шляхом перерахування коштів на виконання рішення суду на картковий рахунок позивача.

Таким чином, перебіг строку звернення до суду з цим позовом розпочався 28.10.2021 (наступний день за днем остаточного розрахунку), а закінчився 29.11.2021 (оскільки останній день строку 28.11.2021 припадав на вихідний день).

Позовну заяву ОСОБА_1 подав до суду 14.01.2022, а отже з пропуском строку на звернення до суду.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на звернення до суду (а фактично заперечуючи, що такий строк пропущено), позивач посилається на те, що 29.11.2021 звернувся до відповідача із заявою про добровільне нарахування і виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку, однак в цьому йому було відмовлено листом відповідача від 09.12.2021, яке він отримав 14.12.2021, а відтак про порушення своїх прав він дізнався 14.12.2021 з листа відповідача.

З цього приводу суд зауважує, що у спірних правовідносинах законодавством не визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, а крім того, навіть до відповідача позивач звернувся в останній день строку на звернення до суду.

Тому звернення позивача до відповідача з приводу самостійного нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які передували подачі позову, не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду, оскільки такі дії не є обов`язковими, учинені несвоєчасно, а надана відповідачем відповідь не має значення для вирішення цього спору.

Натомість у спорах щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні днем, з якого обчислюється строк на звернення до суду, є день фактичного розрахунку. Саме в день фактичного розрахунку особа є такою, що дізналась про порушення свого права та наявність підстав для звернення до суду.

У даному випадку позивач дізнався про порушення своїх прав 27.10.2021, однак протягом строку на звернення до суду не вжив заходів задля його дотримання та своєчасного подання позову до суду.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач без поважних причин пропустив строк на звернення до суду із цим позовом.

У частині 1 статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частиною 2 статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Пунктом 9 частини 4 статті 169 КАС України установлено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи викладене. позовну заяву слід повернути позивачеві.

Керуючись ст. 123, 169, 243, 248 КАС України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії разом з доданими документами повернути позивачу.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня підписання її суддею.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) суддею.

Суддя А.С. Пекний