Справа № 380/5824/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/5824/20
У Х В А Л А

про залишення позову в частині позовних вимог без розгляду

31 січня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді Сасевича О.М.,

секретаря судового засідання Пушки М.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника Шишки О.М.,

представника відповідача Павлій І.Б.,

розглянувши в підготовчому засіданні клопотання представника відповідача про залишення позову в частині позовних вимог без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними і скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

у липні 2020 року ОСОБА_1 пред?явив позов до Головного управління Національної поліції у Львівській області та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №665 від 18 лютого 2020 року «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського Франківського ВП ГУНП у Львівській області» у частині застосування до старшого майора поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача по особовому складу №50о/с від 19 лютого 2020 року про звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 ;

- зобов?язати відповідача винести наказ про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням.

Ухвалою судді від 27.07.2020 року вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали судді позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 10.08.2020 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Згодом, 13.11.2020 року позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області №665 від 18.02.2020 року «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського Франківського ВП ГУНП у Львівській області», в частині застосування до старшого майора поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області по особовому складу №50о/с від 19.02.2020 року про звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого ВКП Франківського ВП ГУНП у Львівській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Зважаючи на заявлене відповідачем клопотання про залишення позову без розгляду, заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, взявши до уваги доводи й заперечення учасників справи з цього питання, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24.12.2020 року було відмовлено в задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та задоволено клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суд від 01 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без розгляду без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.06.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 березня 2021 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою судді від 10.08.2021 року адміністративну справу №380/5824/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними і скасування наказів, зобов?язання вчинити дії було прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

30.08.2021 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог в якій він, окрім раніше заявлених позовних вимог, також просив визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області №621 від 14.02.2020 року про застосування дисциплінарного стягнення звільнення з посади.

Із урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, відповідачем 18.10.2021 року було подано до суду клопотання про залишення позову в частині без розгляду, оскільки на думку відповідача позивач, заявляючи нову вимогу, не дотримався приписів процесуального закону щодо строку звернення до адміністративного суду.

Так, відповідач зазначає, що витяг із наказу від 14.02.2020 року №621 був скерований ОСОБА_1 рекомендованим поштовим відправленням за супровідним листом від 14.02.2020 року. Окрім того, ще 02.11.2020 року позивач та його адвокат мали можливість і ознайомилися з оспорюваним наказом при ознайомленні з матеріалами особової справи ОСОБА_1 . Про існування такого наказу також вказано і у висновку службового розслідування, за наслідком якого було прийнято наказ від 18.02.2020 року №665.

У той же час, не дивлячись на безумовну освідомленість про існування наказу від 14.02.2020 року №621 про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, позивач заявив до суду відповідну позовну вимогу лише 30.08.2021 року, що істотно перевищує строки звернення до адміністративного суду, які встановлені ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, відповідач не вбачає ніяких обставин, які могли би засвідчувати поважність причин пропуску такого строку, оскільки позивач знав про існування відповідного наказу й мав повне право його оскаржити до суду, чого з власної волі своєчасно не вчинив.

Ухвалою судді від 20.12.2021 року заяву представника позивача про збільшення позовних вимог від 30.08.2021 року в цій справі було залишено без руху у зв?язку з несплатою позивачем судового збору при заявленні нових позовних вимог, а також у зв?язку з необхідністю обґрунтування стороною позивача дотримання строку звернення до суду з відповідними вимогами або ж наявності поважних причин пропуску такого строку. Позивачу було надано строк для усунення виявлених недоліків, який ухвалою від 13.01.2022 року був продовжений.

За клопотанням від 21.01.2022 року представником позивача, з метою усунення допущених недоліків у частині сплати судового збору, було надано до суду відповідну квитанцію про сплату судового збору.

У частині строків звернення до суду з позовними вимогами щодо визнання протиправним і скасування наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 14.02.2020 року №621 представник позивача надав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

У такій заяві представник позивача вказав на те, що у тексті оспорюваного за первісним позовом наказу від 18.02.2020 року №665 зазначено про проведення в лютому 2020 року стосовно ОСОБА_1 ще одного службового розслідування, за результатом якого видано наказ від 14.02.2020 року №621 про його звільнення з посади.

Однак, за доводами сторони позивача, такий наказ не вручався та не надсилався йому й у будь-який належний спосіб він не повідомлявся про існування цього наказу від 14.02.2020 року №621, тому йому не було достеменно відомо про те чи такий наказ видавався, його реквізити тощо (про що позивач також відзначав і у заяві про збільшення розміру позовних вимог від 13.11.2020 року).

У цій частині позивач акцентує на тому, що належними доказами, які би могли засвідчувати факт ознайомлення ОСОБА_1 із наказом про притягнення його до відповідальності у виді звільнення з посади, можуть бути лише особистий підпис працівника поліції на такому наказі, акт складений членами дисциплінарної комісії про відмову від ознайомлення з наказом або поштове повідомлення про вручення рекомендованого листа, яким відправлено наказ.

У той же час, відсутність таких доказів підтверджує той факт, що позивачу наказ від 14.02.2020 року №621 не надавався й про нього він знати достовірно не міг. Сторона позивача стверджує, що ОСОБА_1 такий наказ не надавався для ознайомлення, не надсилався (до 26.08.2021 року), він був відсутній у матеріалах особової справи позивача, а також у будь-яких інших матеріалах, які були в розпорядженні чи на ознайомленні сторони позивача.

Відтак, позивач міг лише гіпотетично припускати існування такого наказу, однак, не мав достеменних свідчень відповідного порушення своїх прав чи інтересів. У зв?язку з чим, припускаючи можливість видання відповідачем такого наказу про звільнення з посади представник позивача неодноразово звертався до Головного управління Національної поліції у Львівській області з адвокатськими запитами (від 02.10.2020 року, від 22.12.2020 року, від 05.07.2021 року) з метою з??ясування обставин, що стосуються наявності чи відсутності окремого наказу про звільнення ОСОБА_1 із посади.

Проте, наказ від 14.02.2020 року №621 був отриманий представником позивача адвокатом Шишкою О.М. лише 26.08.2021 року, разом із іншими документами, що надійшли поштою від відповідача.

Відтак, на переконання сторони позивача, саме 26.08.2021 року ОСОБА_1 стало достеменно відомо про наявність та існування відповідного наказу й одразу після цього ним було подано відповідне клопотання про приєднання наказу від 14.02.2020 року №621 до матеріалів справи та заяву про збільшення позовних вимог із додатковими вимогами про визнання протиправним і скасуванням цього наказу.

Позивач наголошує на тому, що до 26.08.2021 року він не міг та не мав можливості повно і точно сформулювати позовну вимогу щодо визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 14.02.2020 року №621, оскільки до цього дня йому не було достеменно відомо ані факт дійсного прийняття такого наказу відповідачем, ані його реквізити.

Окрім того, у цьому контексті позивач також стверджує, що заява щодо оскарження наказу від 14.02.2020 року №621 є лише способом уточнення й конкретизації тих позовних вимог, які були заявлені раніше й її не можна трактувати як додаткове пред?явлення вимоги до відповідача. На думку сторони ОСОБА_1 наявна позовна вимога щодо поновлення позивача на посаді повністю охоплює також і відповідний наказ, позаяк, він є підставою для звільнення з посади, а таке звільнення прямим наслідком такого наказу, таким чином, вони перебувають у нерозривній єдності.

Таким чином, підсумовуючи, представник позивача просить суд визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду та поновити ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з позовною вимогою щодо визнання протиправним і скасування наказу від 14.02.2020 року №621.

У підготовче засідання, що відбулось 31.01.2022 року, з?явились представник позивача та представник відповідача. Судом було поставлено на обговорення питання щодо причин, які стали підставою для залишення без руху заяви про збільшення позовних вимог, можливість поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. Представник позивача ствердив про необхідність поновлення такого строку, який був пропущений із поважних і незалежних від позивача причин. Заявив про можливість розгляду відповідної позовної вимоги щодо наказу від 14.02.2020 року №621. Представник відповідача вказав на очевидний пропуск звернення до адміністративного суду з відповідною вимогою та відсутність об?єктивних і поважних причин для цього, що має своїм наслідком залишення позову без розгляду в цій частині.

Розглянувши відповідне клопотання представника відповідача про залишення позову в частині без розгляду, а також заперечення сторони позивача проти такого клопотання разом із заявою про продовження строку звернення до адміністративного суду з окремими позовними вимогами, взявши до уваги фактичні обставини справи та релевантні норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення без розгляду позову у відповідній частині з наступних міркувань.

Кожній особі гарантоване право на судовий захист, яке закріплене як нормами національного, так і міжнародного права, зокрема, ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

У той же час, таке суб?єктивне право особи не є абсолютним і необмеженим у всіх площинах, а може регламентуватися певними рамками. Одним із таких регулювань є визначення граничних можливостей для захисту свого права чи інтересу в часовому розрізі, тобто з урахуванням спливу часу від дня, коли було заподіяно певної шкоди правам або ж інтересам особи, що закріплено в правовому інституті строків (позовної давності, строків звернення до суду). Указане хоч і обмежує певну особу в можливості захисту, проте, узгоджується зі засадами верховенства права й має легітимну мету.

Тут доречно зауважити, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожна особа має право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення. Проте, таке право може бути обмежене в тому числі з метою забезпечення правової визначеності та сталості відповідних правовідносин, чому й відповідає інститут строків і що кореспондує практиці Європейського суду з прав людини (рішення в справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Одночасно слід зазначити й те, що строки відповідні строки (давності, звернення до суду) можуть бути поновлені, однак не як загальне правило, а з огляду на виняткові обставини, а безпідставне поновлення строку суперечить такому елементу принципу верховенства права як правова визначеність (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії»).

В адміністративному судочинстві процесуальним законом установлені спеціальні часові рамки для звернення до суду за правовим захистом строки звернення до суду, які закріплені в ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України. За своїм змістом, такі строки покликані сприяти досягненню загальної мети юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулювати суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов?язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, зокрема, викладеною в постанові Касаційного адміністративного суду від 23.04.2020 року у справі №813/3756/17.

Як установлено ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Таким чином, саме в цей проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах (під час тривання відповідного строку звернення до суду) особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Указане відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 04.10.2018 року у справі №800/304/17. Як же зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.09.2019 року у справі №826/3318/17, встановлення наявності або відсутності факту порушеного права здіи?снюється під час розгляду справи судом по суті лише у випадку своєчасного звернення до суду або у випадку пропуску строку з поважних причин.

При цьому, для практичного застосування інституту строку звернення до суду необхідно в першу чергу визначити день початку перебігу відповідного строку, який, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, обчислюється (розпочинається) з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У зв?язку з чим суд зауважує, що день, коли особа дізналася про порушення свого права це встановлении? доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якоі? відбулося порушення и?ого прав, свобод чи інтересів. Вказівка ж закону на день, коли особа повинна була дізнатися слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов??язок особи дізнатися про порушення своі?х прав. Указане знаходимо у згаданій вище постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.04.2020 року у справі №813/3756/17. У цьому ж контексті необхідно покликатися на позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду Украі?ни від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16, яка знайшла своє відображення й у актуальній практиці Верховного Суду (наприклад у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16, Касаційного адміністративного суду від 22.01.2020 року у справі №826/4464/17, Касаційного господарського суду від 23.06.2021 року у справі №913/344/20), за якою порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов?язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо й заявник повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права раніше.

Отже саме з дня, коли особі стало відомо про порушення її прав чи інтересів (що повинно засвідчуватися доказами) або коли вона повинна би усвідомити таке можливе порушення (що повинно випливати з обставин справи), розпочинається відповідний строк звернення до суду.

Закінчення ж і сплив установленого строку для звернення до адміністративного суду має своїм наслідком неможливість розгляду в суді відповідного публічно-правового спору, а поданий позов повертається чи залишається без розгляду, як це встановлено ч.ч. 2-4 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, процесуальний закон також допускає виняткові випадки можливості вирішення відповідного спору й після закінчення строку звернення до суду, які повинні обумовлюватися певними об?єктивно існуючими та поважними перешкодами для своєчасного звернення за судовим захистом, що передбачає можливість поновлення строку звернення до адміністративного суду відповідно до змісту ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України. Таким чином, у разі якщо строк звернення до суду і було пропущено, однак це зумовлено поважними причинами, доведеними заявником, відповідний строк підлягає поновленню й адміністративний спір може бути розглянутий судом.

У цьому контексті суд звертає увагу на позицію, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.10.2021 року у справі №9901/127/21, де зазначено, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об?єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця обставина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Отже, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об?єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов?язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Під час розгляду питання про поновлення строку на звернення до суду слід надати оцінку всім обставинам. Зокрема, під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; чи могли і яким чином певні фактори завадили вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв?язку із пропуском строку звернення до суду, яка була поведінка суб?єкта звернення протягом цього строку, які дії він вчиняв і чи пов?язані вони з готуванням до звернення до суду.

У зв`язку з чим, повертаючись до нашої справи, суд відзначає, що спір у ній випливає з правовідносин публічної служби, відтак, пов?язаний із її проходженням. Отже, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, в тому числі й щодо наказу від 14.02.2020 року №621 відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог, є такими, що стосуються проходження й звільнення з публічної служби, одним із спеціальних видів якої є служба в органах національної поліції.

Статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України для можливості захисту своїх прав та інтересів у таких правовідносинах установлено строк спеціальної тривалості, а саме, відповідно до ч. 5 цієї статті, звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Відтак, саме цей строк підлягає застосуванню до вимог позивача щодо визнання протиправним і скасування наказу від 14.02.2020 року №621 про звільнення ОСОБА_1 із посади.

Суд відзначає, що спірний наказ №621 було прийнято відповідачем від 14.02.2020 року, однак, існує неузгодженість між сторонами справи щодо дня, коли позивач дізнався про такий акт і про можливе порушення цим актом його прав або інтересів або міг би дізнатися про це. Зважаючи на що суд вважає за доцільне провадити відлік строку звернення до адміністративного суду з моменту, щодо якого такі сумніви (неузгодженості) відсутні.

А саме, позивач звернувся до суду з цим позовом у липні 2020 року (позов надійшов до суду 23 липня 2020 року). При цьому, до позовної заяви від 07.07.2020 року було додано копію наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 18.02.2020 року №665 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського Франківського ВП ГУНП у Львівській області».

У такому наказі від 18.02.2020 року №665 вказано, що за фактом іншого можливого порушення зі сторони ОСОБА_1 (у частині забезпечення режиму секретності) було призначено та проведено службове розслідування, результати якого підтвердили відповідне порушення. У зв?язку з чим до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення звільнення з посади що відбулося за наказом ГУНП від 14.02.2020 року №621.

Таким чином, слід прийти до висновку, що в наказі від 18.02.2020 року №665, зміст якого був достеменно відомий позивачеві, позаяк він його оскаржив 23.07.2020 року до суду, було відображено й інше рішення про застосування до позивача дисциплінарного стягнення. При цьому, відповідні формулювання наказу від 18.02.2020 року №665 дозволяли дізнатися як реквізити цього іншого рішення (наказ 14.02.2020 року №621), так і його зміст (звільнення ОСОБА_1 із посади).

У той же час, суд бере до увагу триваюче на той час законодавче продовження строків на час карантину (у тому числі звернення до суду). А саме, як це встановлено й постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.06.2021 року у нашій справі, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, тобто 06.08.2020 року.

У зв?язку з чим, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що місячний строк звернення до суду з вимогами щодо оскарження наказу від 14.02.2020 року №621 розпочався для ОСОБА_1 з 07.08.2020 року й спливав через місяць із такої дати.

У той же час, як засвідчується матеріалами цієї справи та не заперечується сторонами, з відповідною заявою про збільшення позовних вимог позивач звернувся лише 30.08.2021 року, тобто, більше ніж через рік після початку перебігу строку звернення до адміністративного суду.

При цьому, вирішуючи порушене питання щодо можливості вирішення спору в цій частині, суд бере до уваги доводи сторони позивача про наявність підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду з огляду на поважні причини, однак оцінює їх критично.

Так, сторона позивача зазначає, що нею вживалися необхідні дії для з?ясування факту дійсної видачі наказу від 14.02.2020 року №621 та отримання його копії для освідомлення з його змістом і підставами, для чого представник позивача неодноразово направляв адвокатські запити, на які не було отримано своєчасної відповіді, що, на переконання сторони позивача, було перешкодою для звернення до суду та є поважною причиною пропуску строку.

Проте, це не узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 07.10.2021 року у справі №9901/127/21, яка вказала на необхідність виникнення перешкод саме протягом строку, який пропущено (а в нашому випадку перший із запитів, на які посилається позивач, був датований лише 02.10.2020 року, тобто вже поза межами місячного строку). Тут доречно врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, яка в постанові від 01.04.2020 року у справі №9901/601/19 вказала, що початок перебігу строку не може бути пов?язании? з обізнаністю чи необізнаністю позивачки про окремі підстави позову, тобто окремі обставини, на яких ґрунтується вимога позивачки, а невжиття нею активних діи? протягом маи?же трьох місяців з часу винесення спірного рішення свідчить про пасивність поведінки у здіи?сненні захисту прав. А в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.02.2020 року №826/14417/18 зазначено, що вчинення діи? щодо врегулювання спору у досудовому порядку шляхом тривалого (2008 - 2018 роки) листування з дозвільними органами не можна вважати поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки ця обставина не є непереборною та такою, що унеможливила своєчасне звернення до суду, зважаючи на негативні відповіді щодо порушених позивачками у зверненнях питань.

Окрім того, позивач стверджує про те, що йому не було відомо ані реквізитів, ані змісту відповідного наказу від 14.02.2020 року №621, що начебто унеможливлювало звернення до суду з оскарженням такого рішення та формулювання позовних вимог у цій частині.

Проте, це не відповідає дійсності, так як реквізити цього рішення (наказу від 14.02.2020 року №621) зазначені в іншому наказі (від 18.02.2020 року №665), де також і окреслено зміст такого рішення (накладення стягнення у виді звільнення з посади) й із таким наказом, отже і його змістом, позивач був достеменно ознайомлений ще на день подачі позовної заяви в цій справі у липні 2020 року.

Більш того, відповідно до ч. 7 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України, до заяви про визнання індивідуального акта протиправним чи адміністративного договору недійсним додається також оригінал або копія оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача клопотання про його витребування. Тобто процесуальний закон урегульовує подібні випадки (коли певний акт у позивача відсутній) у спосіб витребування оскаржуваного акта судом і позивач не був позбавлений можливості скористатися правом на звернення до суду з відповідними заявою та клопотанням, чого не вчинив.

Тут же суд звертає увагу на те, що заявлена позивачем у серпні 2021 року нова позовна вимога сформульована як прохання «визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області №621 від 14 лютого 2020 року про застосування дисциплінарного стягнення звільнення з посади» й суд не вбачає об?єктивних і вагомих перешкод для позивача в формулюванні позовної вимоги такого ж змісту виходячи з тих даних, які містяться у наказі від 18.02.2020 року №665, де, як уже зазначено вище, вказано і реквізити наказу, і зміст відповідного розпорядчого рішення, які й перенесено у позовну вимогу ОСОБА_1 .

Таким чином, на переконання суду, в строк звернення до адміністративного суду ОСОБА_1 мав повноцінну можливість усвідомити чи порушує такий наказ його права або інтереси, вирішити чи буде він звертатися до суду із позовом щодо їх захисту, а також сформулювати свою позовну вимогу в частині наказу від 14.02.2020 року №621 й, за відсутності такого документа, клопотати перед судом про його витребування. Однак, позивач таке свої право в належний строк не використав і які-небудь поважні причини для такої бездіяльності не навів.

У зв?язку з чим, суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду, що має своїм наслідком залишення його у відповідній частині без розгляду.

Окремо суд також відхиляє доводи сторони позивача про те, що позовна вимога щодо визнання протиправним і скасування наказу від 14.02.2020 року №621 про звільнення ОСОБА_1 із посади охоплюється раніше заявленою вимогою про його поновлення на посаді в національній поліції.

Слід відзначити, що, виходячи зі змісту норм Закону України «Про Національну поліцію», обійняття поліцейським певної посади в органах поліції передбачає проходження служби в поліції й звільнення зі служби в поліції припиняє весь обсяг правового зв?язку з органами поліції (крім тих аспектів, які пов?язані безпосередньо зі звільненням) і це унеможливлює виконання особою будь-яких функцій поліцейського, в тому числі й виконання обов?язків за певною посадою. Відтак, звільнення позивача зі служби в поліції також припиняло обійняття ним відповідної посади, тобто відбувалося звільнення з такої посади. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь та звільнення із служби в поліції виконуються (реалізуються) шляхом видання наказу по особовому складу.

У нашому випадку звільнення позивача зі служби в поліції, а отже й із займаної посади було реалізоване за наказом від Головного управління Національної поліції у Львівській області по особовому складу від 19.02.2020 року №50о/с. При цьому, згаданий наказ було видано на підставі наказу від 18.02.2020 року №665, що також підтверджується записом у послужному списку ОСОБА_1 .

Відтак, наказ від 14.02.2020 року №621 і операція по особовому складу щодо звільнення позивача з посади та зі служби в поліції не перебувають в безпосередньому причинно-наслідковому зв?язку й вимога про визнання протиправним і скасування цього наказу та про поновлення на посаді є окремими позовними вимогами.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позивачем було значно пропущено строк звернення до адміністративного суду з позовною вимогою щодо оскарження наказу від 14.02.2020 року №621 і поважних причин, які б об?єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду, не встановлено. З огляду на наведене слід ствердити, що позивач пропустив строк звернення до суду з причин, які не є поважними.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених ч.ч. 3-4 ст. 123 цього Кодексу.

У зв?язку з чим, слід задовольнити клопотання відповідача щодо залишення позову без розгляду в частині, а заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відхилити.

У відповідності до ч.5 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Пунктом 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08.07.2011 року передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Зважаючи на викладене, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір підлягає поверненню на його користь з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 139, 173, 240, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

клопотання представника відповідача про залишення позову в частині позовних вимог без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними і скасування наказів, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

У задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду в адміністративній справі №380/5824/20 у частині оскарження наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 14.02.2020 року №621 відмовити.

Залишити без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними і скасування наказів, зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог щодо визнання протиправним і скасування наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області №621 від 14.02.2020 року про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений згідно квитанції №21-652909/1 від 21 січня 2022 року судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Ухвала суду набирає законної сили у порядку та строки згідно статті 256 КАС України, негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 07.02.2022 року.

Суддя Сасевич О.М.