Справа № 280/4296/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року Справа № 280/4296/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., за участю секретаря судового засідання Погомій Я.І.

представників:

позивача - Малишева О.В.,

відповідачів - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 (зареєстрований: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011) та Запорізької обласної прокуратури (вул. Матросова, буд. 29-а, м. Запоріжжя, 69057) про визнання протиправними та скасування індивідуальних актів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

28.05.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява, надіслана засобами поштового зв`язку 25.05.2021, ОСОБА_2 (далі позивач, ОСОБА_2 ) до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач 1) та Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач 2), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення кадрової комісії №13 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» від 31 березня 2021 року №2 щодо заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 ;

визнати протиправним та скасувати наказ керівника відповідача 2 від 26 квітня 2021 року №594к про звільнення позивача з посади заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури;

поновити позивача з 27 квітня 2021 року в органах запорізької обласної прокуратури на посаді, рівнозначній посаді заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області;

стягнути з відповідача 2 на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 27.04.2021 до дня фактичного поновлення на роботі з урахуванням підвищення заробітної плати прокурора на посаді, рівнозначній посаді заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області;

стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 за рахунок їх бюджетних асигнувань на користь позивача всі судові витрати, які позивач сплатив у зв`язку з розглядом справи та які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень КАС України.

Крім того, просить допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення всієї суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог зазначає про протиправність проведення процедури атестації прокурорів, про те, що формування кадрових комісій відбулось без додержання вимог законодавства України, неврахування доводів позивача під час ухвалення кадровою комісією рішення за наслідками атестації позивача, а також на протиправність оскаржуваного наказу.

Ухвалою від 01.06.2021 у справі було відкрите загальне позовне провадження, підготовче засідання призначене на 30.06.2021.

25.06.2021 від відповідача 2 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 2 заперечує проти позову, зазначає, що процедура атестації відбулась із додержанням вимог законодавства України і позивач надав згоду на проходження атестації, рішення кадрової комісії прийняте із додержанням вимог законодавства України, твердження позивача про порушення порядку формування кадрових комісій є хибним, доводи щодо протиправності оскаржуваного наказу про звільнення позивача із займаної посади та з органів прокуратури є необґрунтованими, відсутність правових підстав для поновлення позивача на посаді в Запорізькій обласній прокуратурі. Також відповідачем 2 надані суду витребувані документи.

29.06.2021 до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності.

Протокольною ухвалою від 30.06.2021 у підготовчому засіданні оголошувалась перерва до 13.07.2021.

08.07.2021 від відповідача 2 до суду надійшли додаткові докази.

Протокольною ухвалою від 13.07.2021 у підготовчому засіданні оголошувалась перерва до 21.07.2021.

13.07.2021 від відповідача 1 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 1 заперечує проти позову, зазначає про

Протокольною ухвалою від 21.07.2021 підготовче засідання було відкладене на 03.08.2021.

Протокольною ухвалою від 03.08.2021 було закрите підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті на 14.09.2021.

13.09.2021 від представника позивача до суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів та стягнення судових витрат.

Протокольною ухвалою від 14.09.2021 судовому засіданні оголошувалась перерва до 29.09.2021.

22.09.2021 від відповідача 2 до суду надійшли заперечення на клопотання про стягнення судових витрат.

Протокольною ухвалою від 29.09.2021 у судовому засіданні оголошувалась перерва до 05.10.2021.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, судом оголошено зміст відзиву відповідача 1 на позов, а представник відповідача 2 заперечив проти позову.

У судовому засіданні 05.10.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши учасників справи, оголосивши відзив відповідача 1 на позов, розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Позивач з 23.11.2011 працював в органах прокуратури Запорізької області, з 26.07.2018 обіймав посаду заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області.

25.09.2019 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон №113).

Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 затверджений Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок №221), до якого наказами Генерального прокурора від 17.12.2019 №336, від 04.02.2020 №65 та від 19.02.2020 №102 вносились зміни.

На виконання вимог п. 10 розділу ІІ Закону №113, за формою додатку 2 до Порядку №221 позивачем на ім`я Генерального прокурора 11.10.2020 була подана заява про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

Наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233 затверджений Порядок роботи кадрових комісій (далі Порядок №233), до якого наказами Генерального прокурора від 17.12.2019 №337, від 04.02.2020 №65 та від 13.03.2020 №145 вносились зміни.

Позивачем успішно складено іспити у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Згідно з графіком співбесід прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) сформованому та схваленому на спільному засіданні кадрових комісій від 26.11.2020 (протокол №2) позивачу визначено дату співбесіди 13.01.2021.

Позивачем 13.01.2021 прийнято участь у співбесіді, під час якої восьмою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) ухвалено рішення про продовження співбесіди з позивачем на 19.01.2021.

В подальшому за заявами позивача про перенесення дати співбесіди у зв`язку з хворобою восьмою кадровою комісією прийнято рішення про перенесення співбесіди на іншу дату (протокол від 19.01.2021 №23).

На спільному засіданні тринадцятої та чотирнадцятої кадрових комісій обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) 04.03.2021 затверджено графік співбесід та позивачу визначено дату 31.03.2021.

Позивачем 31.03.2021 прийнято участь у співбесіді, під час якої кадровою комісією встановлені факти невідповідності позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Керуючись пунктами 13, 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні-положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та пунктом 6 розділу І, пунктом 16 розділу IV Порядку проходження прокурором атестації, під час проведення співбесіди, Комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Згідно отриманих у ході атестації від прокурора пояснень у Комісії виникли сумніви щодо його відповідності вимогам професійної етики, доброчесності та професійної компетенції з огляду на наступне.

Так, наказом керівника відповідача 2 від 04.01.2021 №1 було призначене службове розслідування за фактом спричинення тілесних ушкоджень прокурору Якимівського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури ОСОБА_3 . Наказом керівника відповідача 2 від 03.02.2021 №11 строк проведення службового розслідування, призначеного наказом керівника відповідача 2 від 04.01.2021 №1 було продовжено до двох місяців.

За наслідками службового розслідування, призначеного наказом керівника відповідача 2 від 04.01.2021 №1, 03.03.2021 комісією, утвореною зазначеним наказом, був складений висновок про результати службового розслідування за фактом спричинення прокурору Якимівського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_3 тілесних ушкоджень. Службовим розслідуванням встановлено, що на спецлінію «102» 30.12.2020 о 12 год. 02 хв. від Комунального некомерційного підприємства територіального медичного об`єднання міської лікарні №2 м. Мелітополя Запорізької області надійшло повідомлення про те, що 30.12.2020 о 11 год. 50 хв. до травматологічного відділення відокремленого підрозділу лікарні №2 КНП «ТМО «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої допомоги» ММР ЗО звернувся ОСОБА_3 з попереднім діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій біля лівого вуха. Тілесні ушкодження отримані від колеги, перебуваючи у приміщенні Мелітопольської місцевої прокуратури за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Бейбулатова, 22.

За відповідним повідомленням Мелітопольським ВП ГУНП в Запорізькій області зареєстроване ЄО за №32595 від 30.12.2020. В ході опрацювання матеріалу працівниками Мелітопольського відділу поліції у складі слідчо-оперативної групи здійснено виїзд до Мелітопольської міської лікарні №2 з метою встановлення обставин отримання травми ОСОБА_3 та його опитування. ОСОБА_3 від надання будь-яких пояснень та від допомоги з боку поліції відмовився, в зв`язку з чим перевірка за вищевказаним повідомленням завершена без складання висновку.

Опитаний у ході службового розслідуваний ОСОБА_3 пояснив, що після проведеної наради 29.12.2020 за участю прокурорів та керівництва Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області, близько 18-00 години, заступник керівника цієї прокуратури, ОСОБА_2 ображав його виразами «ты мусор, ты грязь», при цьому застосував ненормативну лексику та без жодних попереджень наніс удар кулаком правої руки йому в голову, за лівим вухом. Уранці 30.12.2020 близько 06.00 години, у зв`язку із поганим самопочуттям звернувся до лікарні за медичною допомогою, після чого був госпіталізований до стаціонару травматологічного відділення Мелітопольської клінічної лікарні № 2. У лікарні він повідомив, що травму отримав від колеги по роботі, подробиць не вказував.

Опитаний заступник керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 пояснив, що ніяких конфліктних ситуацій між ним та ОСОБА_3 після проведеної 29.12.2020 наради за участю прокурорів та керівництва Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області не було.

Опитаний під час службового розслідування лікар-травматолог КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради ОСОБА_4 пояснив, що 30.12.2020 до лікарні звернувся ОСОБА_3 зі скаргами на головний біль, запаморочення, загальну слабкість. За результатами первинного обстеження: рентгенографія черепу, клінічне обстеження встановлено попередній діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій, гематома м`яких тканин лівої колоушної ділянки». Зі слів хворого, він був побитий на робочому місці. Інші подробиці та прізвище особи, яка нанесла йому тілесні ушкодження, не називав. За наслідками обстеження хворому була рекомендована госпіталізація до травматологічного відділена. Відмови від госпіталізації не було. З приводу повідомлення до органів поліції, пояснив що на підставі наказу МОЗ України від 10.05.1993 № 307/105 медичними працівниками було повідомлено про вказаний випадок до служби «102».

До матеріалів службового розслідування долучено медичну документацію хворого ОСОБА_3 , в тому числі виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 3420, відповідно до якої останній перебував у стаціонарі з 30.12.2020 до 11.01.2021 з діагнозом «Закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку. Забої м/т потиличної області. Забої в області обох лучезап`ястних суглобів», листки непрацездатності, згідно з якими він перебував на стаціонарному лікуванні з 30.12.2020 до 13.01.2021 включно та на амбулаторному лікуванні з 16.01.2021 до 21.01.2021.

Окрім цього, долучено акт судово-медичного дослідження (освідування) КУ «Бюро судово-медичної експертизи» Херсонської обласної ради від 25.02.2021 №91 ОСОБА_3 , висновком якого є: «струс головного мозку, забій м`яких тканин променево-зап`ястних суглобів виникли від травматичних дій тупими предметами 29.12.2021 не виключено та відносяться до легких тілесних ушкоджень; з урахуванням характеру та розташування, тілесні ушкодження виникли за обставин та способу, вказаним у поясненні ОСОБА_3 ».

Також долучено довідку від 19.02.2021 №06 головного спеціаліста відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 «Про результати тестування із використанням поліграфа працівника органів прокуратури - прокурора Якимівського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , в межах службового розслідування», яким визначено, що під час тестування в останнього не виявлено психофізіологічних емоційно-значущих реакцій, які стосуються умисного викривлення обставин службового розслідування; корисливих та особистих мотивів конфлікту. В ході опитування у ОСОБА_3 отримано значущі реакції щодо факту конфлікту 29.12.2020 між ним та ОСОБА_2 та факту отримання ОСОБА_3 тілесних ушкоджень від ОСОБА_2 .

Аналізом зібраних матеріалів встановлено, що пояснення ОСОБА_3 послідовні й узгоджуються як між собою, так і з іншими матеріалами службового розслідування. Свої пояснення ОСОБА_3 підтвердив також під час опитування з використанням поліграфа.

У ході службового розслідування здобуто достатні дані, які вказують, що заступник керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 з використанням нецензурної лайки допустив грубе і зневажливе ставлення до підлеглого прокурора ОСОБА_3 .

Таким чином, установлено, що заступником керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 порушено вимоги ч. 3, п.п. 1, 3, 4 ч. 4 ст. 19 Закону України «Про прокуратуру», статей 4, 5, 6, 16, 29, 30 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів (далі - Кодекс), та вчинення ним дій, які відповідно до п. 2 розділу І Порядку організації роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України 13.04.2017 №111, порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, а також одноразового грубого порушення ним правил прокурорської етики.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 19 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженим всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017, передбачено, що прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність (стаття II); при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури (стаття 16): прокурор має суворо дотримуватись обмежень, передбачених антикорупційним законодавством, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних (стаття 19).

Крім того, відповідно до ст. 21 Кодексу, прокурору слід уникати особистих зв`язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати звання прокурора, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний суспільний резонанс.

Поза службою поводитися коректно і пристойно. При з`ясуванні будь-яких обставим з представниками правоохоронних і контролюючих органів не використовувати свій службовий статус, у тому числі посвідчення прокурора з метою впливу на посадових осіб.

На думку Комісії, дії та поведінка прокурора ОСОБА_6 не узгоджуються з наведеними приписами нормативно-правових актів та не відповідають високим стандартам етичної поведінки і вимогам суспільства до прокурорів.

За таких обставин у Комісії був наявний обґрунтований сумнів щодо відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності.

У зв`язку з цим, заступник керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 неуспішно пройшов атестацію.

Згідно з вимогами ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися Присяги прокурора, правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Відповідно до п. 39 Бордоської декларації «Судді та прокурори в демократичному суспільстві» прокурорами мають бути особи з високими моральними якостями: через характер повноважень, на виконання яких вони свідомо погодились, прокурори є постійно відкриті для публічної критики; будучи головними суб`єктами здійснення правосуддя, вони мають повсякчасно підтримувати честь і гідність своєї професії.

У Європейських керівних принципах з етики і поведінки для прокурорів («Будапештські керівні принципи»), прийнятих на 6-й конференції Генеральних прокурорів Європи у Будапешті 31.05.2005, відзначено, що прокурори відіграють ключову роль у системі кримінальної юстиції, і повинні твердо дотримуватися професійних стандартів та підтримувати честь і гідність своєї професії; відповідати найвищим стандартам чесності і піклування, прокурори не повинні компрометувати своїми вчинками в приватному житті такі позитивні якості співробітників органів прокуратури, як чесність, справедливість і неупередженість.

Аналогічні положення викладені у Стандартах професійної відповідальності та викладення основних прав і обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною асоціацією прокурорів 21.04.1999 року.

Відповідно до пунктів 1, 3 Керівних принципів, що стосуються державних обвинувачів, які прийнято восьмим Конгресом Організації об`єднаних націй з попередження злочинності та поводження з правопорушниками (Гавана, Куба, 27 серпня - 7 вересня 1990 року), особи, відібрані для здійснення судового переслідування, повинні мані високі моральні якості та здібності, а також відповідну підготовку та кваліфікацію. Особи, які здійснюють судове переслідування, будучи найважливішими представниками системи здійснення кримінального правосуддя, завжди зберігають честь та гідність своєї професії.

Статтею 4 Кодексу визначено, що одними із принципів, на яких ґрунтується професійна діяльність прокурорів, є доброчесність, формування довіри до прокуратури.

Кодексом передбачено, що прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність, сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї. (ст. 11); при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності (ст. 16); прокурор має суворо дотримуватися обмежень, передбачених антикорупційним законодавство, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних (ст. 19).

Крім того, одним із критеріїв оцінки дотримання правил прокурорської етики та доброчесності є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам.

У зв`язку з чим Комісія вправі надавати оцінку дотриманню цих вимог прокурорами. В іншому випадку нівелюється сама мета як проведення співбесіди, так і атестації в цілому.

Саме до повноважень кадрових Комісій входить дослідження, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що в свою чергу і є дискреційними повноваженнями кадрових Комісій.

З матеріалів справи вбачається, що Кадрова комісія не досліджувала питання та не надавала оцінку наявності або відсутності вини особи у вчиненні дисциплінарного проступку чи іншого правопорушення, а на підставі матеріалів службового розслідування та інших даних у т.ч. пояснень позивача надала у межах компетенції оцінку обставинам щодо відповідності прокурора вимогам професійної компетенції, етики та доброчесності.

Встановлені під час проведення атестації (співбесіди) кадровою Комісією факти і обставини мають значення тільки для прийняття рішення у межах її компетенції щодо відповідності ОСОБА_6 вимогам професійної компетенції, етики та доброчесності і жодним чином не свідчать про доведеність його вини у вчиненні дисциплінарного проступку чи іншого правопорушення.

Також відповідно до п. 12 Порядку №233 рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів Комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, Комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Отже рішення про неуспішне проходження позивачем атестації ухвалено Комісією після обговорення результатів атестації та не набрання необхідної кількості голосів за успішне її проходження.

Відтак, повноваження кадрових Комісій щодо прийняття відповідних рішень у межах компетенції є дискреційними.

Тобто, суд не наділений повноваженнями здійснювати оцінку щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам.

Верховним Судом в постанові від 01.08.2018 у справі №826/26007/15 викладено правовий висновок з аналогічних правовідносин де зазначено, що повноваження кадрових Комісій є дискреційними та про відсутність у судів повноважень на перевірку оцінки якостей, здібності та характеристик прокурорів під час атестації.

Адже саме кадрові комісії за приписами Закону №113 та Порядку №233 надають оцінку матеріалам атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання. Так як повноваження кадрової Комісії щодо прийняття рішень про неуспішне проходження прокурорами атестації є дискреційними.

За змістом пункту 13 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №9901/212/19 від 13.05.2020 відсутність у законі визначення терміну «доброчесність» не звільняє суб`єктів правовідносин використовувати його в процесі правозастосування та під впливом як змісту (суті) зовнішніх поведінкових факторів, так і через їхнє зіставлення з якостями, чеснотами чи властивостями, під якими в моральному, етичному, соціально-правовому, світоглядному та іншому сенсах розуміється (сприймається) поняття доброчесність, пояснити і мотивувати за якими ознаками та чи інша кандидатура на посаду судді не може бути віднесене до доброчесних.

Згідно з Рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи № R(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово висловлювала правову позицію з приводу меж судового розсуду при наданні юридичної оцінки діям та рішенням ВККС під час вирішення цим органом питання відповідності судді (кандидата на посаду судді) визначеним у законі критеріям у ході кваліфікаційного оцінювання (зокрема, постанови від 27.03.2018 у справі №П/800/409/17, від 25.04.2018 у справі №800/328/17, від 12.06.2018 у справі №800/248/17, від 26.06.2018 у справі №800/264/17, від 18.09.2018 у справі №800/354/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що жоден інший суб`єкт чи орган, у тому числі й суд, не може втручатися у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема компетенції Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді в межах участі у конкурсі на заміщення вакантної посади судді.

З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зробив правовий висновок, згідно з яким у таких випадках судовий контроль є обмеженим.

Як зазначено у рішеннях Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №9901/66/19, від 27.05.2020 у справі №9901/88/19 в умовах, коли законодавець не визначив критеріїв оцінювання, а особливо коли йдеться про оцінку таких загальних категорій як «доброчесність» і «суспільна довіра», оцінювання завжди має суб`єктивний характер. За таких обставин вирішальним є особисте переконання кожного члена складу комісій, яке зрештою і визначає характер їх голосування.

Достатнім є наявність конкретної інформації, яка, з урахуванням наданих особою пояснень та аргументів (які не сприйняті як переконливі), не спростовує уяву (сприйняття) визначених законом осіб щодо її достатньої відповідності цим критеріям.

Суд не наділений повноваженнями визначати питання для оцінювання відповідності критеріям доброчесності (моралі, чесності, непідкупності), у тому числі й щодо законності джерел походження майна, відповідності рівня життя кандидата або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата його статусу, наявності знань та практичних навичок. А отже, повноваження членів кадрової комісії щодо вирішення питання відповідності прокурора критерію доброчесності є дискреційними та знаходяться в межах їх виключної компетенції.

З вказаного слідує, що суд не наділений повноваженнями здійснювати переоцінку щодо дотримання прокурором правил професійної епіки та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам, оскільки такі дискреційні повноваження мають виключно члени кадрової комісії.

Безпідставними є доводи позивача, що зазначене рішення тринадцятої кадрової Комісії про неуспішне проходження ним атестації не відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості.

Співбесіда складається з певних етапів, серед яких є послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Оскільки, саме за результатами обговорення членами комісії з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання, лише після падання прокурором відповідей на поставлені членами комісії запитання та обговорення членами комісії результатів проведеної співбесіди, висловлюють свої пропозиції щодо рішення та проводять відкрите голосування.

Оцінка професійної компетентності прокурора та професійної етики та доброчесності прокурора (п. 12 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113) - це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКІІ, національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого.

Кадрові комісії встановлюють відповідність прокурорів критеріям того, щоб визначити хто з них гідний продовжувати роботу у реформованих органах прокуратури. Незважаючи на те, що наслідком рішення кадрової Комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є звільнення такого прокурора з посади, але разом з тим вказане рішення кадрової комісії не може бути підставою для притягнення прокурора до відповідальності, хоча навіть існуюча процедура розгляду дисциплінарних скарг передбачає невідповідність критеріям як підставу для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, зокрема, у формі звільнення (за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, порушення встановленого законом порядку подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури тощо).

Тому завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його рівня компетентності, відповідність вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.

Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності з приводу таких дій (бездіяльності) офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення па користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).

У разі наявності у членів кадрових комісій обґрунтованих сумнівів щодо невідповідності прокурора критеріям, йому надається можливість довести протилежне до прийняття остаточного рішення за результатами атестації. На відміну від кримінального провадження, у процесі оцінки прокурора під час атестації не існує презумпції невинуватості. Кадрова комісія не зобов`язана доводити невідповідність прокурора за межами обґрунтованого сумніву. Якщо було встановлено обґрунтований сумнів і прокурор не зміг переконливо спростувати його, даних чинників може бути достатньо для того, щоб кадрова комісія визнала прокурора таким, що неуспішно пройшов атестацію з огляду на серйозність наявності певного одного індикатора або з огляду на наявність сукупність індикаторів.

У зв`язку з чим комісія вправі надавати оцінку дотриманню цих вимог прокурорами. В іншому випадку нівелюється сама мета як проведення співбесіди, так і атестації в цілому.

Кадрова комісія не зобов`язана нормами Закону юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття кадровою комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв.

Абзацом третім пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій передбачено, що рішення про неуспішне проходження атестації, прийняте кадровими комісіями за результатами співбесіди, повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на ного прийнятій. Це єдина вимога до обґрунтованості (своєрідний стандарт обґрунтованості) рішень кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації як в цілому, так і на стадії співбесіди, зокрема.

Суд вважає, що при прийнятті рішення про неуспішне проходження атестації ОСОБА_7 ці вимоги були дотримані.

Доводи позивача про незаконність його звільнення у зв`язку з відсутністю ліквідації, реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів є необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації.

На юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах положення цього Кодексу поширюються, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 81 ЦК України порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом. Органи прокуратури відносяться до юридичних осіб публічного права.

Виключно законами України визначаються організація і діяльність прокуратури (п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України).

Статтею 4 Закону №1697-VІІ визначено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до н. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 звільнення прокурорів за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VІІ здійснюється за умови настання однієї з підстав, передбачених пп. 1-4 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113. При ньому, такої умови як прийняття уповноваженими органами чи особами рішень про ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, скорочення кількості прокурорів вказаним пунктом не передбачено.

Підставу звільнення в наказі сформульовано у відповідності до п. 19 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113.

До набрання чинності Законом №113 у ч. 3 ст. 16 Закону №1697-VІІ було вказано, що повноваження прокурора на посаді «можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом».

Після набрання чинності Законом №113 займенник «цим» було вилучено з тексту норми, чим відбулося скасування заборони на передбачення підстав та порядку звільнення прокурорів в інших законах, окрім Закону №1697-VІІ. Отже, порядок звільнення прокурорів, який було передбачено в п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113, відповідає положенням Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, чітко визначеним нормою закону юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», у даному випадку є не завершення процесу ліквідації чи реорганізації органу прокуратури чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

Відповідна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі №200/13482/19-а, в пункті 57 вказано, що саме неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію в силу вимог пункту 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113 є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», що є таким самим юридичним фактом як і рішення кадрової Комісії про неуспішне проходження прокурором атестації.

Підставу звільнення в наказі сформульовано у відповідності до п. 19 розд.ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113.

При цьому, згідно п. 19 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 перебування прокурора па лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

Юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» в даному випадку є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07.03.2018 у справі №807/211/17, під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Норми Закону «Про прокуратуру», які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України.

Крім того, законодавцем внесено зміни до ст. ст. 32 та 40 КЗпП України. Так згідно з ч. 5 ст. 32 КЗпП переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус. Частиною 5 ст. 40 КЗпП України передбачено особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, статей 42, 42-1, ч.ч. 1-3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Частиною 5 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Таким чином, норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону №113, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, у тому числі з адміністративної посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України.

Щодо доводів позивача про те, що проходження ним атестації в порядку, передбаченому Законом №113 та Порядком №221, порушує ного права та містить ознаки дискримінації, слід зазначити наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 8 липня 2003 року №15-рп/2003 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про проведення атестації державних службовців» (справа про атестацію державних службовців) зазначив, що атестація є одним із способів перевірки та оцінки кваліфікації працівника, його знань і навичок. Вона передбачена частиною шостою статті 96 Кодексу законів про працю України, положення якого поширюються і на державних службовців з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про державну службу». Згідно з цією нормою атестацію можуть проводити власник або уповноважений ним орган. Такими органами відповідно до законодавства України є, зокрема, всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Атестація окремих категорій державних службовців передбачена й іншими законами України, зокрема Законом України «Про прокуратуру».

Запровадження Законом №113 атестації прокурорів як однієї з умов для їх переведення в нові органи прокуратури пов`язане в тому числі із створенням передумови для побудови системи прокуратури, кадровим перезавантаженням органів прокуратури, способом перевірки та оцінки кваліфікації чинних прокурорів на відповідність їх посадам прокурора в таких органах. Така атестація визначена законодавцем та відбувалась у спосіб і порядок, який є діючим і стосується усіх прокурорів, які виявили намір пройти атестацію, а тому не може вважатись протиправною чи такою, що носить дискримінаційних характер по відношенню до позивача.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.06.2007 №2-рп/2007 зазначає, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод» шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визначаючи таку практику допустимою, якщо додаткове унормування процесу ставить за мету не звузити обсяг прав і свобод, а уточнити зміст та регламентацію процедурних питань і окреслити загальні межі основоположних прав.

Держава може встановлювати спеціальні вимоги (обмеження) до державних посадових осіб, критерії стосовно кандидатів і виборів на державні посади.

У пункті 6 Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25.12.2008 №1165 (1998) вказано, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя.

У цьому контексті варто наголосити, що посадові особи повинні усвідомлювати публічний характер своєї діяльності та миритися із певними обмеженнями чи втручанням в окремі права.

Крім того, статтею 1 Конвенцією Міжнародної Організації Праці №11 про дискримінацію в галузі права та занять 1958 року встановлено, що будь-яке розрізнення, недопущення або перевага відносно певної роботи, що ґрунтується на її специфічних вимогах, дискримінацією не вважається.

Також при вирішенні порушеного питання необхідно враховувати позицію Конституційного Суду України, який у своєму рішенні від 07.07.2004 у справі №1-14/2004 зазначає, що конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця при регулюванні трудових відносин встановлювати певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, у тому числі вводити особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього потребує характер професійної діяльності.

Як вже зазначалось, метою проведення атестації прокурорів є надання оцінки їхній професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності. Кожен з етапів атестації прокурорів має на меті проявити і оцінити різні аспекти його професійної підготовки і кваліфікації.

Співбесіда є одним з станів проходження атестації, тобто самостійним показником визначення рівня професійної компетентності прокурора.

Законодавець, ввівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, зазначив, які саме дії мають вчинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та визначив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю.

Позивач, подаючи заяву про намір пройти атестацію цілком і повністю був ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації та погодився на їх застосування. Тобто позивач розумів наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації та можливе звільнення із підстав, передбачених Законом №113.

Не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах вимоги ОСОБА_6 щодо поновлення в органах прокуратури на посаді, відповідно до п. 18 Розділу 11 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113, з огляду на таке.

Перелік та територіальна юрисдикція окружних прокуратур визначається наказом Генерального прокурора. Утворення, реорганізація та ліквідація окружних прокуратур, визначення їхньої компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором.

Згідно з наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 № 40 «Про день початку роботи окружних прокуратур» днем початку роботи окружних прокуратур визначено 15.03.2021.

Так, на момент звільнення ОСОБА_8 обіймав посаду заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області.

За приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235, ст. 240-1 КЗпП України, а отже, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Питання щодо поновлення працівника саме на попередній роботі, а не у новоствореному органі (категорія справ у спорах, пов`язаних із реформуванням органів державної влади) неодноразово розглядались Верховним Судом (постанови від 20.01.2021 у справах №640/18679/18, №804/958/16, від 23.12.2020 у справі №813/7911/14, від 09.12.2020 у справі №826/18134/14, від 19.11.2020 у справі №826/14554/18, від 07.07.2020 у справі №811/952/15, від 19.05.2020 у справі №9901/226/19, від 15.04.2020 у справі №826/5596/17, від 22.10.2019 у справі №816/584/17, від 12.09.2019 у справі №821/3736/15-а, від 09.10.2019 у справі №П/811/1672/15, від 22.05.2018 у справі №П/9901/101/18 (Велика Палата Верховного Суду) тощо.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №804/958/16 зазначено, що з аналізу ст. 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Крім того, за приписами п. 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Закон №113 є спеціальним, у зв`язку з чим його положення мають застосовуватись імперативно, за визначеною процедурою проведення атестації прокурорів та ухвалення відповідних рішень про успішне проходження позивачем атестації.

В зв`язку з неуспішним проходженням атестації позивачем відсутні підстави для його поновлення на посаді.

Оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Щодо інших посилань позивача, то вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а отже не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалось.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (зареєстрований: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011) та Запорізької обласної прокуратури (вул. Матросова, буд. 29-а, м. Запоріжжя, 69057) про визнання протиправними та скасування індивідуальних актів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 10.02.2022.

Суддя Р.В. Кисіль