Справа № 440/15090/21
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2022-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 21 січня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/15090/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якій просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 77 від 19 жовтня 2021 року про відмову у призначенні з пенсії за вислугу років;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 12 жовтня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач безпідставно відмовив йому в призначені пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки надані територіальному органу Пенсійного фонду України документи належним чином підтверджують право позивача на призначення зазначеного виду пенсії.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

23 грудня 2021 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на позов, у якому представник Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на те, що подані позивачем для призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти документи не дають підстав для її призначення. Крім того, відповідач звернув увагу на те, що фактично рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

28 грудня 2021 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на позов. За змістом зазначеного документа, співвідповідач не визнав позовних вимог та пояснив, що станом на 11 жовтня 2017 року позивач не мала достатньої тривалості спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти - понад 26 років 6 місяців як це передбачено Законом України "Про пенсійне забезпечення", а тому вважає, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

12 жовтня 2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою встановлено зразка про призначення пенсії на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як працівнику освіти. До заяви приєднано: диплом про навчання, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, заяву про спосіб виплати пенсії, паспорт, свідоцтво про шлюб, трудову книжку, довідку із СПОВ про заробітну плату з 01 липня 2000 року по день звернення, що підтверджено розпискою-повідомленням.

Відповідно до принципу екстериторіального розподілу єдиної черги завдань, заява позивача розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, яке 19 жовтня 2021 року прийняло рішення № 77 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, мотивоване недостатністю належним чином підтвердженого пільгового трудового стажу для призначення такого виду пенсії.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням, позивач оскаржив останнє до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є конституційним правом кожного громадянина України.

Призначення і виплата пенсії в Україні здійснюється згідно із Законом України № 1058-ІУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", який набрав чинності 11 жовтня 2017 року, розділ XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-ІV доповнено пунктом 2-1 наступного змісту: "2-1. Особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України".

За змістом статті 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХН (надалі Закон № 1788-ХІІ) одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1788-ХІІ пенсія за вислугу років встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Приписами статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55 цього Закону.

Пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ в редакції, що діяла до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ (надалі Закон № 213-VІІІ) та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911 -VIII (надалі Закон № 911-VIII), передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З прийняттям Закону № 213-VІІІ підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ, а з прийняттям Закону № 911-VІІІ встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ в редакції Закону № 911-VIII встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, які в період до 01 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; або ж 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 52 роки - які народилися з 01 січня 1968 року по 30 червня 1968 року.

Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04 червня 2019 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ.

Відповідно до статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 зазначив, що визнання неконституційним Закону у зв`язку з порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України (абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини).

Також, Конституційний Суд України в абзаці третьому пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000, зазначив, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України (частина друга статті 150), яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів.

У рішенні від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 Конституційний Суд України вирішив, що положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, зміни до пункту "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ, внесені законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ, втратили чинність з 04 червня 2019 року.

Відтак, 05 червня 2019 року положення пункту "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ діють в її первісній редакції, а саме: "Право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти до органа Пенсійного фонду України, пункт "е" статті 55 Закону № 1788- XII мав бути застосований відповідачем саме в такій редакції.

У дослідженому випадку для виникнення у позивача права на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти гр. ОСОБА_1 мала набути спеціальний стаж роботи від 25 до 30 років, бути звільнена з роботи, яка дає право на вислугу, а також подати повний перелік документів.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Наявною в матеріалах справи трудовою книжкою серії НОМЕР_1 підтверджено, що в період з 19 серпня 1996 року по 30 вересня 2021 року позивач працював на посаді викладача української мови і літератури з 19 серпня 1996 року по 30 вересня 2021 року в Кременчуцькому медичному училищі (з 25 березня 2004 року Кременчуцький медичний коледж, з 09 жовтня 2013 року Комунальний вищий навчальний заклад І рівня акредитації Полтавської обласної ради "Кременчуцький медичний коледж" ім. В.І. Литвиненка, з 30 липня 2020 року Комунальний заклад освіти Кременчуцький медичний фаховий коледж ім. В.І. Литвиненка Полтавської обласної ради).

Отже, станом на дату звільнення з посади викладача української мови і літератури позивач мав спеціальний стаж роботи понад 25 років.

Розпискою-повідомленням до заяви про призначення пенсії від 12 жовтня 2021 року підтверджено, що до зазначеної заяви приєднано: диплом про навчання, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, заяву про спосіб виплати пенсії, паспорт, свідоцтво про шлюб, трудову книжку, довідку із СПОВ про заробітну плату з 01 липня 2000 року по день звернення, що підтверджено розпискою-повідомленням.

Тобто, пакет поданих позивачем документів відповідає вимогам пунктів 2.1 та 2.4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджено постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846.

Натомість зі змісту спірного рішення від 19 жовтня 2021 року № 77 випливає, що відповідач мотивував свою відмову у призначенні пенсії ненаданням уточнюючої періоди навчання довідки про періоди, форму навчання та про набуття відповідної професії, що на його переконання свідчить про недостатність у позивача необхідного пільгового стажу.

Суд вважає такі мотиви необґрунтованими з огляду на те, що в дослідженому судом випадку періоди навчання позивача належить зараховувати до його загального, а не спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, а тому вищевказане обґрунтування спірного рішення органа Пенсійного фонду України не визнається судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" "Москаль проти Польщі").

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії").

Відтак, викладені у спірному рішенні мотиви відмови відповідача у призначенні пенсії не узгоджуються зі змістом пункту "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ (в редакції, що діє з 05 червня 2019 року).

Слід зауважити, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів. Недотримання законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії зумовлює його протиправність.

За викладених обставин суд визнає спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 77 від 19 жовтня 2021 року про відмову у призначенні з пенсії за вислугу років, таким, що підлягає визнанню протиправним та скасуванню, та вважає, що позовні вимоги в цій частині - підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 12 жовтня 2021 року, суд виходить з такого.

У відповідності з Рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення

Адміністративний суд, приймаючи рішення стосовно заявлених позовних вимог, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень в межах розгляду відповідної адміністративної справи. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення; при цьому суд не вправі перебирати на себе функції відповідного органу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що прийняття рішення про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 12 жовтня 2021 року віднесено до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України.

Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача суд вважає за доцільне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням висновків суду.

За викладених обставин адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 384,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 11, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 77 від 19 жовтня 2021 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні з пенсії за вислугу років у порядку пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору загальному розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до положень статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку та строки, визначені статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Чеснокова