Справа № 120/4829/21-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 січня 2022 р. Справа №120/4829/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулася Якімлюк Наталія Олексіївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представниця позивача вказала на те, що в кінці грудня 2020 року її довірителю стало відомо про нарахування йому єдиного соціального внеску.

14 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДПС у Вінницькій області із заявою про списання незаконно нарахованого єдиного соціального внеску за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2020 року, проте відповідачем не було повідомлено про прийняте рішення у відповідь на таку заяву.

Як зазначає представниця позивача далі, 25 січня 2021 року Чечельницьким районним відділом державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження №64257588 про примусове виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-173483-51 від 10 листопада 2020 року, якою вимагалося сплатити ОСОБА_1 заборгованості в сумі 35588,74 гривень.

Водночас, представниця позивача зауважує, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні записи про ОСОБА_1 як про суб`єкта підприємницької діяльності, оскільки ще з 19 травня 2004 року ним припинено підприємницьку діяльність, а тому підстав для формування оскаржуваної вимоги у відповідача не існувало.

Відтак, не погоджуючись з такою вимогою Головного управління ДПС у Вінницькій області, представниця позивача звернулася до суду із позовом в інтересах ОСОБА_1 , у якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-173483-51, сформовану Головним управлінням ДПС у Вінницькій області 10 листопада 2020 року, а також зобов`язати відповідача зняти ОСОБА_1 з реєстрації як платника єдиного соціального внеску з моменту припинення підприємницької діяльності, тобто з 19 травня 2004 року, а також скасувати незаконні нарахування єдиного соціального внеску, які здійснюються з 01 січня 2017 року.

Разом із позовною заявою подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, яким є вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-173483-51, що сформована Головним управлінням ДПС у Вінницькій області 10 листопада 2020 року.

Ухвалою суду від 19 травня 2021 року заяву представниці позивача про забезпечення позову задоволено та зупинено стягнення на підставі виконавчого документа, яким є вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-173483-51, що сформована Головним управлінням ДПС у Вінницькій області 10 листопада 2020 року.

Іншою ухвалою від 24 травня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

08 червня 2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Так, представник відповідача зазначає, що Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 згаданого Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Водночас, позивач перебуває на обліку в податковому органі з 16 січня 1998 року як фізична особа-підприємець та є платником єдиного внеску з 01 квітня 2004 року. Відтак, на позивача розповсюджується дія згаданого Закону і починаючи з 01 січня 2017 року він зобов`язаний сплачувати єдиний внесок незалежно від того, чи здійснює підприємницьку діяльністю та чи отримує від такої діяльності дохід. Отже, на переконання представника відповідача, позивачу правомірно нараховано єдиний внесок за період з 2017 по 2020 роки.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Як свідчить інформація, що міститься у базі даних контролюючого органу, Чечельницькою районною державною адміністрацією 16 січня 1998 року зареєстровано ОСОБА_1 як суб`єкта підприємницької діяльності та того ж дня взято на облік в податковому органі.

Відповідно до інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, у ньому відсутні відомості щодо реєстрації ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) як фізичної особи - підприємця.

10 листопада 2020 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області сформовану вимогу №Ф-173483-51, якою позивача зобов`язано сплатити борг (недоїмку) з єдиного внеску в розмірі 35588,74 гривень.

14 січня 2021 року позивач звернувся до Головного управління ДПС у Вінницькій області із заявою, у якій просив списати нарахування єдиного внеску за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2020 року з огляду на те, що підприємницька діяльність ним припинена 19 травня 2004 року, проте відповіді на таку не отримав.

20 квітня 2021 року із адвокатським запитом до контролюючого органу в інтересах позивача звернулася його представниця, у якому просила повідомити дату взяття на облік в органах ДПС ОСОБА_1 , а також дату припинення ним підприємницької діяльності.

У відповідь на такий запит Головне управління ДПС у Вінницький області листом від 30 квітня 2021 року повідомило заявницю про те, що згідно з Реєстром самозайнятих осіб ОСОБА_1 перебував на податковому обліку в Чечельницькій ДПІ ГУ ДПС у Вінницькій області як фізична особа-підприємець з 16 січня 1998 року, а припинив підприємницьку діяльність 19 травня 2004 року. Також у листі зазначено, що за результатами розгляду заяви позивача від 14 січня 2021 року прийнято рішення про відмову у списанні заборгованості у зв`язку із тим, що платником не дотримано вимог Закону України №1072 від 04 грудня 2020 року та не подано звіти по єдиному внеску за період з 01 січня 2017 року по 01 грудня 2020 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

До 01 січня 2004 року загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України визначалися Законом України від 7 лютого 1991 року №698-XII "Про підприємництво" (далі - Закон №698-XII).

Вказаний Закон втратив чинність з 1 січня 2004 року на підставі пункту 2 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, прийнятого Законом України від 16 січня 2003 року №436-IV.

Водночас, 01 липня 2004 року набрав чинності Закон України від 15 травня 2003 року №755-VI Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - Закон №755-VI). Згідно з преамбулою цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців.

Так, відповідно до статті 3 Закону №755-VI (тут і надалі - в редакції станом на 01 липня 2004 року) дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб-підприємців.

Статтею 4 Закону №755-VI визначено, що державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - автоматизованої системи збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до статті 5 Закону №755-VI державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців проводиться державним реєстратором виключно у виконавчому комітеті міської ради міста обласного значення або у районній, районній у містах Києві та Севастополі державній адміністрації за місцезнаходженням юридичної особи або за місцем проживання фізичної особи-підприємця.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру (стаття 16 Закону №755-VI).

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону №755-VI відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.

Частина 1 статті 42 Закону №755-VI передбачає, що для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Відповідно до статті 43 Закону №755-VI за відсутності підстав для відмови у проведенні державної реєстрації фізичної особи-підприємця державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця на підставі відомостей реєстраційної картки на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця є датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Крім того, пунктом 2 розділу VIII Прикінцевих положень Закону №755-VI було визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

Отже, поняття "фізична особа-підприємець" було введене у законодавство України з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Водночас, частиною 2 статті 50 цього Кодексу передбачалося, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Таким законом власне і став Закон України від 15 травня 2003 року №755-VI "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

З наведеного можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для здійснення підприємницької діяльності фізичними особами, зареєстрованими до 01 січня 2004 року як суб`єкти підприємницької діяльності, було проходження процедури державної реєстрації як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі. Датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця вважалася дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

При цьому, Законом №755-VI не було встановлено обов`язку суб`єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб щодо проходження обов`язкової державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та правових наслідків непроходження такої реєстрації.

Відтак, на думку суду, після набрання 01 липня 2004 року чинності Законом №755-VI позивач автоматично не набув статусу фізичної особи-підприємця в розумінні положень цього Закону, оскільки не вчинив передбачених ним дій для проведення державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

1 липня 2010 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" №2390-VI (надалі - Закон №2390-VI), який набув чинності 3 березня 2011 року.

Відповідно до підпунктів 2, 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення цього Закону процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Пункт 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI у зв`язку із набранням чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців за їх рішенням від 19 травня 2011 року №3384-VI (надалі - Закон №3384-VI) викладено в наступній редакції: «Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру».

Відповідно до пунктів 7, 8 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

Пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Відтак, аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку про те, що починаючи з 01 липня 2004 року державна реєстрація фізичної особи-підприємця здійснюється в порядку та на підставах, визначених Законом №755-VI. Оскільки позивач, будучи зареєстрованим як суб`єкт підприємницької діяльності, після набрання чинності цим Законом не пройшов передбачену ним процедуру державної реєстрації, тому відсутні підстави вважати, що він набув статусу фізичної особи-підприємця. Водночас, положення Закону №755-VI не містять приписів про автоматичне набуття статусу фізичної-особи підприємця громадянами, які були зареєстровані до 01 липня 2004 року як суб`єкти підприємницької діяльності, але не пройшли процедури перереєстрації за новим законом.

При цьому, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2390-VI було встановлено, що свідоцтва про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців старого зразка, видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними через один рік після набрання цим Законом чинності, тобто починаючи з 03 березня 2011 року.

Більше того, відсутність у ОСОБА_1 статусу фізичної особи-підприємця підтверджується листом Головного управління ДПС у Вінницькій області від 30 квітня 2021 року вих. №14725/6/02-32-24-02-11, у якому контролюючий орган вказав на те, що ще 19 травня 2004 року позивача знято з обліку як фізичну-особу підприємця, тобто ним припинено підприємницьку діяльність.

Отже, на думку суду, у 2004 році позивач втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності, якого набув до набрання чинності Законом №755-VI, тобто до 01 липня 2004 року.

Наведене спростовує твердження відповідача про те, що у спірний період (протягом 2017-2020 років) позивач вважався фізичною особою-підприємцем та у зв`язку із цим був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок.

Відтак, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтримку правомірності своєї позиції, суд дійшов переконання, що позивачу без законних на те підстав здійснено нарахування єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю, а вимога №Ф-173483-51 від 10 листопада 2020 року є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача зняти позивача з обліку як платника єдиного внеску, то варто врахувати наступне.

Абзацом 6 частини 1 статті 5 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці шостому пункту 1 та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", - за їхньою заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - за їхньою заявою.

24 листопада Міністерством фінансів України прийнято наказ №1162, яким відповідно до статті 5 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" затверджено Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок №1162).

Цим порядком визначаються питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах Державної податкової служби України, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01 січня 2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття/зняття з обліку платників єдиного внеску (пункт 2 Порядку №1162).

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №1162 зняття з обліку платників єдиного внеску фізичних осіб - підприємців здійснюється з урахуванням таких особливостей:

процедури зняття з обліку платника єдиного внеску у контролюючому органі розпочинаються у разі надходження від державного реєстратора відомостей про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця із зазначенням номера та дати внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру;

платник єдиного внеску (фізична особа - підприємець) знімається з обліку після проведення передбаченої законодавством перевірки, здійснення остаточного розрахунку зі сплати єдиного внеску та закриття інтегрованих карток.

До реєстру страхувальників вносяться відповідні записи із зазначенням дати та причини зняття з обліку платника єдиного внеску.

Датою зняття з обліку платника єдиного внеску є дата внесення запису до реєстру страхувальників.

Дані про зняття з обліку платника єдиного внеску (фізичної особи - підприємця) передаються до державного реєстратора.

Із системного аналізу вказаних приписів Порядку №1162 слідує, що зняття з обліку платника єдиного внеску здійснюється з урахуванням врегульованої процедури, якій передують дії щодо проведення передбаченої законодавством перевірки, здійснення остаточного розрахунку зі сплати єдиного внеску (у разі наявності такого) та закриття інтегрованих карток.

За таких обставин позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зняти ОСОБА_1 з обліку як платника єдиного внеску задоволенню не підлягають, адже чинним законодавством визначено чітко встановлену процедуру такого зняття.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частинні зобов`язання контролюючий орган скасувати нарахування єдиного внеску, адже, на переконання суду, визнавши протиправною та скасувавши вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-173483-51, що сформована 10 листопада 2020 року, суд тим самим встановив і незаконність нарахування такого внеску, а тому визнання протиправною та скасування вимоги є ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

В силу приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зважає на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 2724 гривні, що підтверджується квитанцією від 12 травня 2021 року. Окрім того, квитанцією від 12 травня 2021 року підтверджується сплата судового збору в розмірі 681 гривні за подання до суду заяви про забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, з огляду на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 908 гривень у зв`язку із поданням позову майнового характеру, а також 1816 гривень за звернення до суду із двома вимогами немайнового характеру, тому з огляду на часткове задоволення позовних вимог на його користь слід стягнути 908 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

До таких висновків суд дійшов з огляду на те, що судом задоволено лише вимогу майнового характеру.

Також на користь позивача слід стягнути й витрати, пов`язані із сплатою судового збору в розмірі 681 гривні за подання до суду заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-173483-51, що сформована Головним управлінням ДПС у Вінницькій області 10 листопада 2020 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 1589 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (місцезнаходження: 21028, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, буд. 7; ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 44069150)

Повний текст рішення суду складено 27.01.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович