Справа № 400/10428/21
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2022 р. № 400/10428/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001,
про:визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, нарахування та стягнення коштів, стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - відповідач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - відповідач) з вимогами (з урахуванням уточнених позовних вимог викладених в заяві від 25.11.2021р.):

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористанні 15 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік; 30 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік; 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік;

- визнати протиправні дії Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо нарахування та виплати не в повному обсязі ОСОБА_1 компенсації за невикористані сім діб щорічної основної відпустки за 2020 рік ;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області здійснити нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористанні 15 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік; 30 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік; 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області здійснити донарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористанні 7 діб щорічної основної відпустки за 2020 рік;

- нарахувати та стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати коштів невиплачених при звільнені;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Ухвалою від 03.11.2021р. суд відкрив провадження за цим позовом та призначив справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його 23.03.2020р. було звільнено зі служби в поліції, проте при звільненні відповідачем не було виплачено всі належні суми виплат, а саме за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки за 2018-2019 роки та за 2020 рік. Відповідачем на звернення позивача було виплачено лише 1620,00грн. за невикористані 7 днів щорічної відпустки за 2020 рік. З такою позицією відповідача ОСОБА_1 не погоджується , тому звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав.

У відзиві на позов відповідач зазначив про те, що компенсація ж за невикористані відпустки за минулі роки (не в році звільнення) поліцейським при звільненні відповідно до приписів Порядку № 260 не передбачена. Таким чином, підстави для нарахування і виплати компенсації за невикористані дні відпустки у роках, які передують року звільнення відсутні. Крім того, відповідач у відзиві послався на те, щ питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, врегульовані нормами пункту 8 розділу III Порядку № 260, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року в справі №820/5122/17 і Верховний Суд також не відступив від такої позиції. Враховуючи викладене, оскільки позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористані 7 днів щорічної відпустки за 2020 рік, тому нарахування грошової компенсації за всі невикористані дні відпусток за минулі роки, окрім року звільнення, законодавством не передбачено. В частині вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, відповідач вказав, що позивачем до справи не надано жодного належного доказу для стягнення моральної шкоди. В задоволенні позову відповідач просив відмовити повністю.

Відповідно до ст. 262 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Вирішую чи спір по суті, суд виходить з такого.

ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді старшого інспектора з контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи Новоодеського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

Наказом №200 о/с від 06.03.2018 року Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - ГУНП в Миколаївській області, або відповідач) позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та на реалізацію цього наказу відповідачем виданий Наказ №143о/с від 22.05.2018 року про звільнення. Рішенням по справі №814/1483/18, яке набрало законної сили 16.04.2019 року, ці накази було скасовано, а дії відповідача визнані протиправними.

Відповідно до Наказів відповідача №166 о/с від 23.03.2020 року та № 207 о/с від 12.04.2021 року - 23.03.2020 року позивач був звільнений зі служби в поліції на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Рішенням Миколаївського окружного суду по справі№400/1736/20 від 3 листопада 2020 року визначено час вимушеного прогулу з 23.05.2018 року ( з наступного дня після дати першого незаконного звільнення) по 23.03.2020 року, що становить 671 день.

Однак, на день звільнення позивача зі служби в поліції відповідачем не було здійснено нарахування всіх належних сум при звільненні та не було здійснено їх виплату.

18.08.2021 року до відповідача з адвокатським запитом звернувся представник позивача щодо надання відомостей про те чи отримував ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні дні відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2018-2020 роки.

28.08.2021 року за вих.№109аз/05/27-2021 надано відповідь, що позивачу в період часу з 2018 по 2020 роки матеріальна допомога на оздоровлення, та для вирішення соціально- побутових питань не надавалася.

Крім цього, судом встанволено, що позивачу за невикористаних 15 днів щорічної відпустки за 2018 рік виплачена грошова компенсація в розмірі 3262,49 грн.

20.08.2021 року позивач звернувся з заявою до відповідача про нарахування та виплату грошових коштів невиплачених при звільнені, а саме про виплату грошової компенсації за

невикористанні дні основної щорічної та додаткової відпусток за 2018, 2019 та 2020 роки, грошової компенсації матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018,2019 та 2020 роки.

Відповідач листом за № 10903/05/27-2021 від 28.08.2021 року повідомив позивачу, що в 2018-2020 роках позивачу не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, проте при звільненні в 2020 році було виплачено грошову компенсацію в сумі 3262,49грн. за невикорситані 15 днів щорічної відпустки за 2018 рік.

В подальшому, згідно листа відповідача за № 1610/28-2021 від 21.09.2021 року повідомив позивачу, що 23.09.2021р. на його картковий рахунок перерахована сума грошової компенсації 1595,78грн. за невикорситані 7 днів щорічної відпустки за 2020 рік.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач дія протиправно в частині невиплати йому всіх належних сум грошової компенсації при звільненні, тому звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст.45 Конституції України, кожен хто працює , має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки. Максимальна тривалість робочого дня, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

ЗакономУкраїни «Про відпустки» встановлено державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєвоважливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі ст. 4 вказаного Закону установлюються види відпусток 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням ; 3) творча відпустка; 31) відпустка для підготовки та участі в змаганнях та інші види відпусток.

Відповідно до частини 1 ст.24 Закону України «Про відпустки» та ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористанні дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства з підгрупи А 1 групи.

Закон України «Про Національну поліцію » (далі Закон №580-VІІІ) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно з ч. 1 та 4.2 ст.92 Закону №580-VІІІ поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю визначені цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у звязку з навчанням та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами 1-4 ст.93 Закону №580-VІІІ передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпусток. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення пятирічного стажу служби поліцейському надається 1 календарний день додаткової оплачуваної відпустки , але не більше як 15 календарних днів.

Відповідно до частини 10 статті 93 Закону №580-VІІІ, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним та за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення , поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки( основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на відпустки, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень ч.2 -ч.З ст.124 Конституції України( справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розглядові та ви рішенню конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень , якими врегульовані спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників- КЗпП України.

З огляду на відсутність правового регулювання цього питання положеннями Закону №580-VІІІ та «Порядку умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти з спеціифічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затверджених наказом МВС від 06.04.2016 року №260 (далі Порядок №260) питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки підлягають вирішенню із застосуванням приписів КЗпП і Закону України «Про відпустки».

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористанні ними дні, як основної так і додаткової відпусток.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд, про що виклав у постанові від 19 січня 2021 року по справі №160/10875/19, адміністративне провадження К/9901/13369/20.

Крім цього, відповідно до п.2 ч.1 ст.82 КЗпП та ст.9 Закону України «Про відпустки» час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи ( посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі оплаченого вимушеного прогулу . спричиненого незаконним звільненням включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

Згідно правової позиції викладеній Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у справі №812/154/17 викладеній у постанові від 23.02.2021 року, при звільненні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпустки.

Виходячи з матеріалів справи, позивач вважає, що за 2018 рік він має 15 днів невідбутої щорічної основної та 15 днів додаткової оплачуваної відпустки (оскільки згідно листа відповідача від 28.08.2021 року ОСОБА_1 на момент звільнення 22.05.2018 року було компенсовано 15 днів основної щорічної відпустки за 2018 рік), за 2019 рік він має 30 днів невідбутої щорічної основної та 15 днів додаткової відпусток, за 2020 рік 4 дні додаткової відпустки (оскільки 7 днів невідбутої щорічної основної відпустки були компенсовані частково.

Крім того, позивач не погоджується з сумою компенсації за невикористанні 15 днів основної щорічної відпустки за 2018 рік та 7 днів основної щорічної відпустки за 2020 рік.

Так, відповідно до листа відповідача за вих.№1610/28 - 2021 від 21.09.2021 року позивачу нарахована грошова компенсація за невикористанні 7 днів щорічної відпустки за 2020 рік в сумі 1620,08 грн., тобто 231,43 грн. за кожен день компенсації невикористаної відпустки.

Крім того, виходячи з листа Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства Внутрішніх справ України по Миколаївській області» від 17.09.2021р. №33/35-М-150 за прирівняною посадою поліцейського - старшого інспектору відділу поліції, середні розміри надбавок та премії за листопад 2019 року становлять: посадовий оклад - 2500,00 грн., оклад за військовим (спеціальним) званням - майор поліції - 2000 грн., надбавка за стаж служби (50%) -

2250 грн., надбавка специфічні умови проходження служби в поліції до 44,91 % - 3031,42 грн., премія до 62,58% - 6120грн. а всього 15 901 грн. Тобто, середньоденна заробітна плата ( 5901грн/ 30 днів ) позивача повинна бути на рівні 530 грн.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

В даному випадкові такою подією є звільнення, що відбулося 22.05.2018 року.

Наказом ГУНП в Миколаївській області від 23.03.2020 року №165 о/с ОСОБА_1 був поновлений на займаній посаді, з 22.05.2018 року, але виходячи з матеріалів справи та доводів відповідача викладених у відзиві на позов, відповідні перерахунки в частині виплати усіх видів грошового забезпечення при звільненні здійснені не були.

Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Крім того, частинами 1,2 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню ди гину- інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.

Однак, в день звільнення позивача зі служби в поліції 23.03.2020р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що на думку суду є порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України.

Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП - при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, з урахуванням вказаного вище, суд приходить до висновку, що відповідач діяв пртиправно в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористанні 15 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік; 30 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік; 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік.

Тому позовні вимоги про визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо нарахування та виплати не в повному обсязі ОСОБА_1 компенсації за невикористані сім діб щорічної основної відпустки за 2020 рік; зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористанні 15 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік; 30 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік; 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та зобов`язання Головного управління

Національної поліції в Миколаївській області здійснити донарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористанні 7 діб щорічної основної відпустки за 2020 рік, слід задовольнити.

Щодо вимоги позивача про нарахування та стягнення з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати коштів невиплачених при звільнені, суд вказує таке.

У даних спірних правовідносинах суд застосовує норми КЗпП, оскільки нормами спеціального законодавства такі відносини не врегульовані.

Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, з аналізу вищевикладених положень КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Таким чином, під час розгляду даної справи неможливо встановити співмірність суми стягнення за час затримки, сумі компенсації за невикористані позивачем дні відпусток за 2018-2020 роки, що підлягає перерахунку та виплаті позивачу, яка є основною вимогою у даному позові, а тому дана вимога є передчасною і не підлягає задоволенню.

В той же час вимога позивача про стягнення з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 1000 грн., на думку суду задоволенню не підлягає, оскільки позивачем в позові не наведеного жодного нормативного обгрнтування про відшкодування такої шкоди та не надано до справи належного розрахунку розміру такої шкоди . Отже, суд вважає, що розмір моральної шкоди є необгрунтованим, та визначений позивачем без урахування засад розумності та не відповідає характеру немайнових втрат та обсягу моральних страждань.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб?єкта владних повноважень обов?язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001, ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправні дії Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо нарахування та виплати в повному обсязі ОСОБА_1 компенсації за невикористанні 15 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік; 30 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік; 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та за невикористані 7 діб щорічної основної відпустки за 2020 рік.

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсації за невикористанні: 15 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік; 30 діб щорічної основної та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік; 4 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік; 7 діб щорічної основної відпустки за 2020 рік.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов