Справа № 380/22401/21
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Гулкевич І.З. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просить :

Визнати протиправним та скасувати рішення від 09.09.2021 №68 прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України у Луганській області у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , відповідно до п. "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 17.08.2021, зарахувавши до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, періоди з 22.01.1987 по 03.05.1999, з 20.07.1999 по 02.01.2006, з 17.01.2006 по 26.07.2016.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем-2 за наслідками розгляду поданої позивачем заяви про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "в" статті 55 Закон України "Про пенсійне забезпечення", рішенням № 68 від 09.09.2021 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту "в" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", зважаючи на те, що до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років не можливо зарахувати періоди роботи з 20.07.1999 по 02.01.2006 у зв`язку з відсутністю довідки про підпорядкування Довжанського лісництва, Козівського лісництва, Гребенівського лісництва, Созівського лісництва підприємства "Сколівське лісове господарство" та відсутністю акту перевірки довідки, яка підтверджує особливий характер роботи та умови праці, необхідні для призначення пенсії за вислугу років; з 17.10.2006 по 27.06.2016 у ФОП ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що ФОП не є підприємством лісової промисловості та лісового господарства, відсутній акт перевірки довідки, яка підтверджує особливий характер роботи та умови праці, необхідні для призначення пенсії за вислугу років в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не має відомостей по спеціальному стажу. Інші причини відмови не вказано та не вказано причини, щодо не зарахування до стажу роботи за вислугу років, період роботи з 22.01.1987 по 03.05.1999. Позивач вважає, що спеціальний стаж за вислугу років відповідно до пункту "в" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" станом на 11.10.2017 складає 30 років, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років. Просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 03.12.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву, який подано 22.12.2021 року. Відповідач-1 вказує, що 01.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", проте рішення про відмову в призначенні такої пенсії приймало Головне управління Пенсійного фонду України у Луганській області. Пенсія за вислугу років згідно положень статті 55 Закону України № 1788-ХІІ може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11.10.2017. Згідно наданих позивачем документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, загальний страховий стаж позивача становить 31 рік 08 місяців 10 днів, при цьому у позивача станом на 11.10.2017 відсутній спеціальний стаж роботи не менше 12 років 6 місяців, підтверджений первинними документами.

Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву, який подано 11.01.2022 року. Відповідач-2 вказує, що розглянувши заяву ОСОБА_1 від 01.09.2021 про призначення пенсії за віком відповідно до п. "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", останнім прийнято рішення №68 від 09.09.2021 про відмову у призначенні пенсії, оскільки відсутній спеціальний стаж. Головним управлінням Пенсійного фонду України у Луганській області на підставі поданих документів ОСОБА_1 не зараховано до страхового стажу всі періоди роботи : з 20.07.1999 по 02.01.2006 у зв`язку з відсутністю довідки про підпорядкування Довжанського лісництва, Козівського лісництва, Гребенівського лісництва, Созівського лісництва підприємства "Сколівське лісове господарство" та відсутністю акту перевірки довідки, яка підтверджує особливий характер роботи та умови праці, необхідні для призначення пенсії за вислугу років; з 17.10.2006 по 27.06.2016 у ФОП ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що ФОП не є підприємством лісової промисловості та лісового господарства, відсутній акт перевірки довідки, яка підтверджує особливий характер роботи та умови праці, необхідні для призначення пенсії за вислугу років в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не має відомостей по спеціальному стажу. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 підтверджується, що позивач дійсно працював у період з 22.01.1987 по 03.05.1999 трактористом Довжанського лісництва у Сколівському лісовому господарстві; з 20.07.1999 по 15.07.2000 трактористом трелювального трактора Коростівського лісництва у Сколівському лісовому господарстві; з 08.12.1999 по 15.07.2000 трактористом трелювального трактора Довжанського лісництва у Сколівському лісовому господарстві; з 15.07.2000 по 25.09.2000 трактористом трелювального трактора Козівського лісництва у Сколівському лісовому господарстві; з 25.09.2000 по 12.12.2000 трактористом трелювального трактора Коростівського лісництва у Сколівському лісовому господарстві; з 12.12.2000 по 15.04.2003 трактористом трелювального трактора Гребенівського лісництва у Сколівському лісовому господарстві; з 15.04.2003 по 25.04.2003 трактористом трелювального трактора Довжанівського лісництва у Сколівському лісовому господарстві; 25.04.2003 по 06.11.2003 трактористом трелювального трактора Козівського лісництва у Сколівському лісовому господарстві; з 06.11.2003 по 08.12.2003 трактористом трелювального трактора Довжанівського лісництва у Сколівському лісовому господарстві; з 27.05.2005 по 02.01.2006 трактористом трелювального трактора Довжанівського лісництва у Сколівському лісовому господарстві; з 17.01.2006 по 26.07.2016 трактористом трелювального трактора ФОП ОСОБА_2 .

Довідкою №53 від 16.08.2021 державного підприємства "Сколівське лісове господарство" підтверджується особливий характер роботи та умов праці ОСОБА_1 за період 1999-2006.

Також, довідкою №05 від 31.08.2021 ФО-П ОСОБА_2 підтверджується особливий характер роботи та умов праці ОСОБА_1 за період з 17.01.2006 по 26.07.2016.

Так, по досягненню 55 років ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою від 01.09.2021 року про призначення пенсії за вислугу років на підставі п. "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Під час розгляду справи встановлено, що зазначена заява позивача за принципом екстериторіальності розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України у Луганській області.

Рішенням №68 Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області від 09.09.2021 відмовлено позивачу у призначенні пенсії відповідно до п. "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у зв`язку з відсутністю необхідної кількості пільгової вислуги років.

Позивач не погодившись із таким рішенням відповідача-2, звернувся до суду із позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази та викладені учасниками справи у заявах по суті спору доводи, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положенням статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який набрав законної сили з 01.01.2004.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до пункту 2-1 Перехідних положень Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст. ст. 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до пункту "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5).

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 №583 "Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення" затверджено Список професій і посад працівників підприємств лісової промисловості та лісового господарства, постійно діючих лісопунктів, лісництв, лісозаготівельних дільниць, зайнятих на заготівлі лісу, лісогосподарських роботах, підсочці лісу та лісосплаві, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, у який включено трактористів на підготовці лісосік, трелюванні та вивезенні лісу.

З матеріалів справи, а саме, з копії трудової книжки, суд вбачає, що позивач зокрема, у період з 22.01.1987 року по 02.01.2006 працював в Державному підприємстві "Сколівське лісове господарство" на посаді тракториста , тракториста трелювального трактора, а з 17.01.2006 по 26.07.2016 у ФО-П ОСОБА_2 на посаді тракториста трелювального трактора. Крім того, вказаний період робити підтверджується довідками про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах №53 від 16.08.2021 та №05 від 31.08.2021. На переконання суду, ці докази є належними та достатніми для підтвердження роботи ОСОБА_4 у вказані періоди на посаді, яка надає право на отримання пенсії за віком відповідно до п. "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Крім того, робота тракториста на підготовці лісосік, трелюванні та вивезенні лісу передбачена Переліком професій і посад працівників підприємств лісової промисловості та лісового господарства, постійно діючих лісопунктів, лісництв, лісозаготівельних дільниць, зайнятих на заготівлі лісу, лісогосподарських роботах, підсочні лісу та лісосплаві, робота па яких дає право на пенсію за вислугу років затвердженим постановою KM України від 12.10.1992 року №583.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача, що ФОП не має статусу визначеного у порядку затвердженого постановою КМУ № 583 від 12.10.1992, з таких підстав.

Список професій і посад працівників підприємств лісової промисловості та лісового господарства, постійно діючих лісопунктів, лісництв, лісозаготівельних дільниць, зайнятих на заготівлі лісу, лісогосподарських роботах, підсочці лісу та лісосплаві, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджений 12 жовтня 1992 року, в той час, як поняття фізична особа-підприємець було введено 15 травня 2003 Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", тобто значно пізніше.

Проте, як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності ФО-П ОСОБА_2 є лісозаготівлі, що підпадає під визначену списком професій і посад працівників зайнятих на заготівлі лісу.

Також вид діяльності ФО-П ОСОБА_2 підтверджується дозволами на продовження виконання роботи з підвищеної небезпеки №361.10.30-02.01.1, №672.06.30-02.01, де зазначено, що основним видом діяльності є лісосічні роботи та трелювання лісу.

У зв`язку з цим, суд вважає доводи відповідача щодо не підтвердження стажу позивача в період роботи з 20.07.1999 по 02.01.2006 та з 17.10.2006 по 27.06.2016 є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на приписах законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Також, в оскаржуваному рішенні не вказано причини, щодо не зарахування до стажу роботи за вислугу років, період роботи з 22.01.1987 по 03.05.1999.

Щодо покликань відповідача - 2 в оскаржуваному рішенні, щодо відсутності акту. довідки, яка підтверджує особливий характер роботи та умови праці, необхідні для призначення пенсії за вислугу років, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі - Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно норм пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Водночас, відповідачем не надано суду доказів здійснення своїх повноважень щодо отримання додаткових документів чи допомозі позивачу в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування до пільгового стажу періоду роботи або ж спростування факту такої роботи.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем безпідставно не зараховано до спеціального стажу позивача вищевказаний періоди роботи, а тому для повного захисту прав позивача, суд дійшов до висновку про протиправність рішення №68 Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області від 09.09.2021 та наявність підстав для його скасування.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 17.08.2021, зарахувавши до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, періоди з 22.01.1987 по 03.05.1999, з 20.07.1999 по 02.01.2006, з 17.01.2006 по 26.07.2016, суд зазначає про таке.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При цьому, суд застосовує принцип «належного урядування» який висвітлений у тому числі в пунктах 70, 71 рішення у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04), відповідно до яких, зазначений принцип зокрема передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Отже, держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Так, постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, в редакції Постанови Пенсійного фонду № 25-1 від 16.12.2020, визначено що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (абз.13 п. 4.2).

Також, п 4.10 постанови правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, в редакції Постанови Пенсійного фонду № 25-1 від 16.12.2020, визначено, що після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Тобто, постанова правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, в редакції Постанови Пенсійного фонду № 25-1 від 16.12.2020 має неточності щодо визначення "органу, що призначає пенсію", зі змісту вказаної постанови такими органами є як орган, який визначається для розгляду питання про призначення пенсії за екстериторіальним принципом (у цьому випадку - ГУПФУ у Луганській області), так і територіальний орган ПФ України (ГУ ПФУ у Львівській області), до якого звертаються пенсіонери для призначення пенсії за місцем свого проживання.

Прогалини в діючому законодавстві щодо неможливості розмежування компетенції органів ПФ України з питань призначення пенсій не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян - на призначення відповідного виду пенсії та врахування відповідного стажу позивача до складу спеціального стажу.

Оскільки саме держава (в особі правління ПФ України) не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру перегляду власного незаконного та протиправного рішення, скасованого в судовому порядку, а також чіткого розмежування повноважень "органів, що призначають пенсію", що сприяло б юридичній визначеності у спірних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги зобов`язального характеру саме до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Враховуючи, що відповідач-2 безпідставно відмовив позивачу в призначенні пенсії, суд вважає що належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01 вересня 2021 року ( з лати звернення), зарахувавши до спеціального стажу періоди роботи з 27.01.1987 року по 03.05.1999 року, з 20.07.1999 року по 02.01.2006 року, з 17.01.2006 року по 26.07.2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд в порядку адміністративного судочинства може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У рішенні від 15 листопада 1996 року по справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Вказані вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 7 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з частинами першою - третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Частиною сьомою статті 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі №160/6899/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02.10.2019 (справа №815/1479/18), від 15.07.2020 (справа №640/10548/19), від 21.01.2021 (справа №280/2635/20).

При цьому питання застосування частини сьомої статті 139 КАС України щодо доведеності розміру витрат на правничу допомогу з метою їх розподілу також неодноразово було предметом дослідження у Верховному Суді, в тому числі відповідно до згаданих вище постанов, а також відповідно до постанов від 29.10.2020 (справа № 686/5064/20), від 05.03.2021 (справа № 200/10801/19-а), від 16.03.2021 (справа №520/12065/19), постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 (справа №922/445/19), у яких сформульовано правовий висновок, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

З матеріалів справи судом встановлено, що з метою отримання правничої допомоги ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правової допомоги від 02.11.2021 №71 (далі по тексту - Договір) з адвокатом Кучер Ганною Миколаївною. За вищевказану правову допомогу сторони договору погодили розмір гонорару адвоката в сумі 7000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано акт приймання-передачі наданих послуг за договором про правову допомогу від 02.11.2021 року, відповідно до якого, адвокат підготував і направив до Львівського окружного адміністративного суду позов з додатками про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та надав йому всебічну юридичну консультацію щодо позиції під час судового розгляду справи і поведінки в суді, а клієнт оплатив і прийняв виконану роботу. За надані послуги клієнт сплатив адвокату гонорар у розмірі 7000 грн по квитанції від 10.11.2021.

Також до матеріалів справи надано детальний опис наданих послуг адвокатом Кучер Г.М. відповідно до договору про надання правової допомоги від 02.11.2021 №71, згідно якого : зустріч з клієнтом, надання консультацій, пошук та аналіз судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, складання стратегії представництва інтересів клієнта у судових засіданнях витратив 2 год (500 грн вартість однієї години); складання процесуальних документів (позовної заяви, клопотання про звільнення від сплати судового збору) витратив 12 год (500 грн вартість однієї години).

ГУ ПФУ у Львівській області у додатку до відзиву на позовну заяву заперечує проти стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн, оскільки наданими документами витрати на правову допомогу в даній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, а надання усної консультації, складення та підготовка адміністративного позову, не відноситься до жодних видів правової допомоги.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд зауважує, що дана справа є спором немайнового характеру незначної складності та провадження здійснювалося в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справи.

Окрім того, "зустріч" та "надання консультації клієнту, пошук та аналіз судової практики з питань застосування законодавства у спірних питаннях, складання стратегії у судових засіданнях" не є професійною правничою допомогою, пов`язаною саме з розглядом даної справи, відповідно до приписів ст.132 КАС України. Такі послуги є фактичною складовою такого виду правничої допомоги, як складання позовної заяви.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням заперечень відповідача щодо обґрунтованості та співмірності розміру витрат на правничу допомогу, враховуючи незначну складність справи заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленими вимогами немайнового характеру, а тому справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є сума 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок) з ГУ ПФУ в Луганській області (яким було винесене оскаржуване рішення про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком). Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 73, 74, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області №68 від 09.09.2021 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до вимог пункту "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея,10, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01 вересня 2021 року, зарахувавши до спеціального стажу періоди роботи з 27.01.1987 року по 03.05.1999 року, з 20.07.1999 року по 02.01.2006 року, з 17.01.2006 року по 26.07.2016 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області (93404, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9, ).

У решті вимог ОСОБА_1 про присудження судових витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 5000 грн - відмовити.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гулкевич І.З.