Справа № 440/14731/21
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2022-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 рокум. ПолтаваСправа № 440/14731/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миргородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 /далі позивач, ОСОБА_1 / звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою (з урахуванням уточненої позовної заяви) до Миргородської міської ради /далі відповідач/ про:

- визнання протиправним та скасування рішення Миргородської міської ради №371 від 10 вересня 2021 року про відмову ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою;

- зобов`язання Миргородської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12 серпня 2021 року про затвердження проекту землеустрою та затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, місце розташування якої: Полтавська область, Миргородський район, Миргородська територіальна громада (колишня територія Ярмаківської сільської ради) та передачі у власність земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :00:006:0263 для ведення особистого селянського господарства /а.с. 16-25/.

Позов обґрунтований тим, що позивачем розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, який був поданий із відповідною заявою до Миргородської міської ради 12 серпня 2021 року. Рішенням Миргородської міської ради №371 від 10 вересня 2021 року відмовлено у затвердженні документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстави належності земельної ділянки до об`єктів природно-заповідного фонду, а саме: ландшафтного заказника «Ярмаківський». З вказаним рішенням позивач не погоджується та вважає його протиправним, оскільки підстава для відмови в оскаржуваному рішенні є нечіткою та неконкретною та не підтверджена належними доказами. Листом Полтавської ОДА №6115/03.3-13 від 25 листопада 2020 року повідомлено, що межі заказника в натурі (на місцевості) не встановлені, а тому оскаржуване рішення базується виключно на припущеннях та не існує правової підстави для висновку, що вказана позивачем земельна ділянка входить до меж заказника «Ярмаківський».

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, витребувано докази.

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с. 46-49/ зазначив, що позивач звернулася до Миргородської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :00:006:0263 площею 2,00 га) у власність за межами населених пунктів на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавського району, за результатами розгляду якої було прийнято пункт 8.2 рішення десятої сесії Миргородської міської ради восьмого скликання №371 від 10 вересня 2021 року про відмову позивачу у затвердженні проекту землеустрою у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, зокрема належністю земельної ділянки до об`єктів природно-заповідного фонду, а саме: заказника місцевого значення «Ярмаківський». Територія такого заказника не може передаватися у приватну власність відповідно до статті 83 Земельного кодексу України та інформація про заказник міститься на Публічній кадастровій карті.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі приписів частини четвертої статті 229 КАС України.

Дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі №440/1660/20 /а.с. 81-84/ адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області № 7987-СГ від 19 березня 2020 року "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області; зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області відповідно до поданої заяви від 18 лютого 2020 року.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі №440/1660/20 Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області виданий наказ №1266-СГ від 09 лютого 2021 року "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою" /а.с. 80/, яким надано ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. У вказаному наказі також зазначено, що за інформацією Відділу у Миргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області бажана до відведення земельна ділянка розташована в межах ландшафтного заказника «Ярмаківський».

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 09 серпня 2021 року /а.с. 72-74/ на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ТОВ Полтаваземустрій здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :00:006:0263 із цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_1 звернулася до Миргородської міської ради із заявою від 12 серпня 2021 року (вх.№14008/299/04-08 від 17 серпня 2021 року) /а.с. 65/, в якій просила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області та передати у власність земельну ділянку із кадастровим номером :00:006:0263 загальною площею 2,00 га. До вказаної заяви додала: копії паспорта та ідентифікаційного коду заявника, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, витяг з ДЗК /а.с. 71-97/.

Підпунктом 8.2 пункту 8 рішення десятої сесії Миргородської міської ради восьмого скликання №371 від 10 вересня 2021 року "Про затвердження (відмову у затвердженні) документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок громадянам у власність та оренду" /а.с. 64/ відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Земельного кодексу України, Закону України "Про землеустрій", Закону України "Про Державний земельний кадастр", постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок ведення Державного земельного кадастру" № 1051 від 17 жовтня 2012 року та заяв громадян, міська рада вирішила відмовити гр. ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, місце розташування якої: Полтавська обл., Миргородський р-н, Миргородська територіальна громада (колишня територія Ярмаківської сільської ради) та передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 2.0000 га з кадастровим номером :00:006:0263, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03), у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, зокрема, належністю земельної ділянки до об`єктів природо - заповідного фонду, а саме: ландшафтного заказника місцевого значення Ярмаківський, який створено на підставі рішення 10 сесії Полтавської обласної ради 5 скликання віл 06 вересня 2007 року Про оголошення, зміну меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду Полтавської області, територія якого не може передаватися в приватну власність відповідно до пункту 4 статті 83 Земельного кодексу України; інформація про заказник міститься на Публічній кадастровій карті в шарі Природно-заповідний фонд.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та наданні такої земельної ділянки у власність, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини у сфері набуття права власності на землю, у тому числі через проведення земельних торгів, врегульовані Земельним кодексом України №2768-ІІІ від 25 жовтня 2001 року /далі - ЗК України/.

Відповідно до частин першої - третьої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з частинами шостою - сьомою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

За приписами частин дев`ятої - одинадцятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою цієї статті робочі проекти землеустрою, що передбачають здійснення заходів на земельних ділянках державної та комунальної власності, розташованих на територіях чи об`єктах природно-заповідного фонду, їх охоронних зонах, землях, зарезервованих для заповідання, прибережних захисних смугах, інших територіях екологічної мережі, погоджуються органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом відповідної обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до частин восьмої десятої статті 186 ЗК України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб`єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, визначеного Законом України "Про землеустрій"; надання погодження документації із землеустрою будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами чи організаціями, погодження яких не передбачено цією статтею; проведення будь-яких обстежень, експертиз чи робіт. Кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інший суб`єкт, визначений цією статтею, розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження такої документації іншими органами.

Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження.

З аналізу положень частини восьмої статті 186 ЗК України слідує, що підставою для відмови у затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. При цьому рішення уповноваженого органу щодо відмови у затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.

З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваного підпункту 8.2 пункту 8 рішення десятої сесії Миргородської міської ради восьмого скликання №371 від 10 вересня 2021 року "Про затвердження (відмову у затвердженні) документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок громадянам у власність та оренду" визначено: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, зокрема, належність земельної ділянки до об`єктів природо - заповідного фонду, а саме: ландшафтного заказника місцевого значення Ярмаківський, який створено на підставі рішення 10 сесії Полтавської обласної ради 5 скликання віл 06 вересня 2007 року Про оголошення, зміну меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду Полтавської області, територія якого не може передаватися в приватну власність відповідно до пункту 4 статті 83 Земельного кодексу України; інформація про заказник міститься на Публічній кадастровій карті в шарі Природно-заповідний фонд.

Надаючи оцінку вказаній підставі відмови у затвердженні проекту землеустрою та наданні земельної ділянки у власність, суд виходить з такого.

Згідно із статтями 43-45 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Відповідно до статті 46-1 ЗК України землі територій та об`єктів природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням обмежень у їх використанні, визначених відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та положеннями про ці території, об`єкти.

Особливий режим охорони, відтворення і використання земель територій та об`єктів природно-заповідного фонду поширюється на всі розташовані в межах таких територій та об`єктів землі та земельні ділянки незалежно від форми власності та цільового призначення.

Згідно з пунктом "в" частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

У преамбулі Закону України "Про природно-заповідний фонд України" №2456-ХІІ від 16 червня 1992 року /далі Закон №2456-ХІІ/ встановлено, що цей Закон визначає правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів. Природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища. У зв`язку з цим законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

Згідно положень статті 3 Закону №2456-ХІІ до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища; штучно створені об`єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва.

Заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва залежно від їх екологічної і наукової, історико-культурної цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення.

Залежно від походження, інших особливостей природних комплексів та об`єктів, що оголошуються заказниками чи пам`ятками природи, мети і необхідного режиму охорони: заказники поділяються на ландшафтні, лісові, ботанічні, загальнозоологічні, орнітологічні, ентомологічні, іхтіологічні, гідрологічні, загальногеологічні, палеонтологічні та карстово-спелеологічні; пам`ятки природи поділяються на комплексні, пралісові, ботанічні, зоологічні, гідрологічні та геологічні. Пам`ятки природи можуть розташовуватися на території інших об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до положення статті 25 Закону №2456-ХІІ заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.

Статтею 6 Закону 2456-ХІІ встановлено, що території та об`єкти, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську, а також історико-культурну цінність, підлягають комплексній охороні, порядок здійснення якої визначається положенням щодо кожної з таких територій чи об`єктів, яке відповідно до цього Закону та законодавства України про охорону пам`яток історії та культури затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері культури.

Відповідно до статті 7 Закону №2456-ХІІ землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

За визначенням Методичних рекомендацій щодо розроблення проектів створення природних територій та об`єктів природно-заповідного фонду України, затверджених наказом Міністерства екології та природних ресурсів України 21 серпня 2018 року № 306, проект створення природних територій та об`єктів природно-заповідного фонду (далі - Проект створення) - документ, на підставі якого готуються рішення про створення чи оголошення території або об`єкта природно-заповідного фонду (далі - ПЗФ), визначаються його межі, розробляється Положення про цю територію або об`єкт та Проект організації його території (якщо його розроблення передбачено Законом України "Про природно-заповідний фонд України" (далі - Закон).

Відповідно до статті 9 Закону №2456-ХІІ території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Встановлені частиною першою цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.

Статтею 9-1 Закону №2456-ХІІ встановлено, що спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється в межах ліміту та на підставі дозволу на спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Перелік встановлених цим Законом видів використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду і порядок їх використання визначаються режимом територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення здійснюється в межах ліміту на використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду, затвердженого центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища, а також на підставі дозволів. Спеціальне використання природних ресурсів у межах території та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення здійснюється на підставі дозволів, що видаються органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим та територіальними органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища. Спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення здійснюється в межах ліміту на використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду, затвердженого органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим та територіальними органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища, а також на підставі дозволів. Спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення (крім корисних копалин) здійснюється на підставі дозволів, що видаються місцевими радами за погодженням з територіальними органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища. Дозвіл на спеціальне використання природних ресурсів може бути анульований органом, що його видав, у разі: різкого погіршення стану навколишнього природного середовища внаслідок природокористування, ліквідації підприємства, установи або організації, яка отримала дозвіл; порушення умов природокористування та режиму території природно-заповідного фонду; втрати чи пошкодження дозволу, що не дає можливості визначити зміст дозволу.

Відповідно до статті 26 Закону №2456-ХІІ на території заказника обмежується або забороняється мисливство та діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник. Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Отже, на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду встановлюється особливий правовий режим, який повинен забезпечувати їх належну охорону, збереження та подальший розвиток шляхом встановлення низки суворих обмежень та заборон щодо нецільового використання природних ресурсів. Основними видами використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду є їх: використання у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" №1264-ХІІ від 25 червня 1991 року /далі Закон №1264-ХІІ/, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до статті 1 цього Закону завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища є регулювання відносин у галузі охорони, використання і відтворення природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки, запобігання і ліквідації негативного впливу господарської та іншої діяльності на навколишнє природне середовище, збереження природних ресурсів, генетичного фонду живої природи, ландшафтів та інших природних комплексів, унікальних територій та природних об`єктів, пов`язаних з історико-культурною спадщиною.

Частиною другою статті 38 Закону №1264-ХІІ встановлено, що законодавством України громадянам гарантується право загального використання природних ресурсів для задоволення життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних, матеріальних тощо) безоплатно, без закріплення цих ресурсів за окремими особами і надання відповідних дозволів, за винятком обмежень, передбачених законодавством України.

Згідно зі статтею 60 Закону №1264-ХІІ особливій охороні підлягають природні території та об`єкти, що мають велику екологічну цінність як унікальні та типові природні комплекси, для збереження сприятливої екологічної обстановки, попередження та стабілізації негативних природних процесів і явищ.

Природні території та об`єкти, що підлягають особливій охороні, утворюють єдину територіальну систему і включають території та об`єкти природно-заповідного фонду, курортні та лікувально-оздоровчі, рекреаційні, водозахисні, полезахисні та інші типи територій та об`єктів, що визначаються законодавством України.

Відповідно до статті 61 Закону №1264-ХІІ ділянки суші та водного простору, природні комплекси й об`єкти, які мають особливу екологічну, наукову, естетичну і економічну цінність і призначені для збереження природної різноманітності, генофонду видів тварин і рослин, підтримання загального екологічного балансу та фонового моніторингу навколишнього природного середовища, вилучаються з господарського використання повністю або частково і оголошуються територією чи об`єктом природно-заповідного фонду України.

До складу природно-заповідного фонду України входять державні заповідники, природні національні парки, заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні та зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, заповідні урочища.

Порядок організації, використання і охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду, додаткові їх категорії визначаються законодавством України.

Порядок та умови здійснення спеціального використання лісових ресурсів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що особливій охороні підлягають об`єкти природно-заповідного фонду України, до яких входять, у тому числі заказники.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням десятої сесії п`ятого скликання Полтавської обласної ради від 06 вересня 2007 року "Про оголошення, зміну меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду Полтавської області" оголошено заказниками місцевого значення території та об`єкти, що мають особливе природоохоронне, наукове, естетичне та пізнавальне значення (додаток 1) /а.с. 54-56/.

Згідно додатку 1 до вказаного рішення оголошено заказником місцевого значення Ландшафтний заказник "Ярмаківський", площею 1053,6 га, розташований на території Миргородського району, південно-західної околиці м. Миргород в напрямку сіл Гаркушинці Рибальське - Єрки (цінний природний комплекс, який поєднує луки з багатою природною рослинністю).

Наказом Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області №76 від 29 жовтня 2007 року /а.с. 58/ затверджено положення про заказники місцевого значення, зокрема ландшафтного «Ярмаківський» /а.с.59-63/.

Зі змісті наказу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області №1266-СГ від 09 лютого 2021 року "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою" слідує, що за інформацією Відділу у Миргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області бажана позивачем до відведення земельна ділянка розташована в межах ландшафтного заказника «Ярмаківський».

Позивачем не спростовано факту знаходження бажаної нею земельної ділянки в межах ландшафтного заказника місцевого значення "Ярмаківський".

Довід позивача про те, що межі заказника місцевого значення "Ярмаківський" фактично не встановлено, суд визнає помилковим, оскільки відповідно до статті 7 Закону №2456-ХІІ до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Посилання позивача в позовній заяві на те, що їй наказом ГУ Держгеокадастру у Полтавській області №1266-СГ від 09 лютого 2021 року надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, суд відхиляє, оскільки підстави прийняття такого наказу не входять до предмета доказування у цій справі.

Беручи до уваги те, що бажана позивачем земельна ділянка належить до ландшафтного заказника місцевого значення "Ярмаківський", суд доходить висновку, що відповідно до положень пункту "в" частини четвертої статті 83 ЗК України землі під об`єктами природно-заповідного фонду, зокрема земельна ділянка, що відноситься до ландшафтного заказника місцевого значення "Ярмаківський", не можуть передаватись у приватну власність, а тому наявна підстава для відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою, яка передбачена частиною восьмою статті 186 ЗК України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що оскаржуваний підпункт 8.2 пункту 8 рішення десятої сесії Миргородської міської ради восьмого скликання №371 від 10 вересня 2021 року "Про затвердження (відмову у затвердженні) документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок громадянам у власність та оренду" прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Інші доводи позивача не спростовують вищевикладені висновки суду.

Позовна вимога про зобов`язання Миргородської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12 серпня 2021 року про затвердження проекту землеустрою та затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, місце розташування якої: Полтавська область, Миргородський район, Миргородська територіальна громада (колишня територія Ярмаківської сільської ради) та передачі у власність земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :00:006:0263 для ведення особистого селянського господарства є похідною від попередньої (основної) позовної вимоги.

Тож за відсутності підстав для задоволення основної позовної вимоги, відсутні й підстави для задоволення похідної вимоги про зобов`язання вчинити дії.

Отже, у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Миргородської міської ради (вул. Незалежності, буд. 17, м. Миргород, Полтавська область, 37600, ідентифікаційний код 21051131) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.І. Слободянюк