Справа № 380/11366/21
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2022-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

24 січня 2022 року зал судових засідань №11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Лєбєдєва Д.Ю.,

представника позивача Попельчука С.О.,

представника відповідача Кулик Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Червоноградської районної ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача фінансове управління Червоноградської районної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

І.Стислий виклад позицій учасників справи

до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Сокальської районної ради Львівської області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Сокальської районної ради Львівської області щодо не здійснення з позивачем остаточного розрахунку у день звільнення;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 14174 грн.

До суду від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. Клопотання обґрунтоване тим, що позивач пропустила строк звернення до суду.

04.10.2021 до суду від представника позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Заява обґрунтована тим, що, звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачка керувалась правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 01.02.2020 у справі №420/2934/19, за змістом якої позов до адміністративного суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути поданий протягом 3 місяців з моменту фактичного розрахунку. Вказує, що аналогічний висновок міститься в пункті 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 9901/561/19.

Як наслідок, позивач наполягає на тому, що суперечливість правових позицій різних судових колегій та палат Верховного суду щодо застосування статті 122 КАС України та статті 233 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП) не може призводити до обмеження доступу позивача до правосуддя внаслідок того, що позивач при зверненні до суду керувався однією з актуальних правових позицій Верховного Суду.

Крім того, позивач посилається на те, що у справі, яка розглядається, фактичний розрахунок з нею був проведений 07.05.2021. Відтак, 3-місячний строк закінчується 07.08.2021. При цьому позов поданий 30.06.2021, тобто в межах встановленого строку. Більше того, звертає увагу суду на те, що у випадку застосовування місячного строку звернення до суду такий спливає 08.06.2021, тобто пропущений строк є незначним.

Також позивач зазначає, що 04.06.2021 голова комісії з реорганізації Сокальської районної ради - голова Червоноградської районної ради Порицький А.В. направив їй лист та записку-розрахунок про належні до виплати суми при звільненні. Вважає, що до отримання вказаних відомостей позивач не мала можливості звернутись з позовом до суду, оскільки вказані дані обов`язково вказуються в позовній заяві. Водночас акцентує увагу суду на тому, що позов поданий 30.06.2021, тобто в межах місячного строку з моменту отримання позивачем від відповідача необхідних для подання позову даних.

Вказує, що у період з 07.06.2021 по 25.06.2021 позивач перебувала на лікуванні, а тому об`єктивно не могла звернутися до суду з відповідним позовом. За таких обставин наполягає на тому, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин, а тому останній підлягає поновленню.

08.11.2021 до суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких він проти клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду заперечив повністю. Додаткові пояснення обґрунтовані тим, що до спірних правовідносин застосовується саме місячний строк звернення до суду, який позивач пропустила. При цьому вказує, що позивач не надала належного доказу поважності причини пропуску згаданого строку, оскільки долучена нею довідка про перебування на лікарняному не відповідає законодавчо встановленій формі.

16.12.2021 до суду від представника третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву, у яких він клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду підтримав. Пояснення обґрунтовані тим, що позивач безпідставно пропустила строк звернення. Водночас належних і допустимих та достатніх доказів на підтвердження поважності причин його пропуску не надала.

У судовому засіданні представник позивача проти клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду заперечив повністю, просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити пропущений строк.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду заперечила, просила суд залишити позов без розгляду.

У судове засідання третя особа явку представника не забезпечила, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 19.07.2021 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 21.07.2021 суддя виправив описку, допущену в ухвалі Львівського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 у справі за позовом ОСОБА_1 до Сокальської районної ради Львівської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії в частині зазначення відповідачем Сокальської районної ради Львівської області замість Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Ухвалою від 02.08.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 02.09.2021 суд перейшов з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без (виклику) повідомлення сторін до розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 18.10.2021 суд допустив заміну відповідача у справі Сокальської районної ради Львівської області її правонаступником Червоноградською районною радою Львівської області.

Ухвалою від 18.10.2021 суд залучив до участі у розгляді справи фінансове управління Червоноградської районної державної адміністрації третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.

06.06.2007 позивач прийнята на роботу у Сокальську районну раду на посаду спеціаліста II категорії згідно з розпорядженням голови районної ради №17-к від 04.06.2007.

15.03.2021 позивач звільнена із займаної посади згідно з розпорядженням голови комісії з реорганізації Сокальської районної ради Львівської області від 15.03.2021 №9-к.

У день звільнення з позивачем не проведено повний розрахунок. Вказана обставина відповідно до листа відповідача №202 від 30.03.2021 учасниками справи визнається.

Зазначена заборгованість виплачена відповідачем лише 07.05.2021 згідно з платіжним дорученням №10 від 07.05.2021, що підтверджуються запискою-розрахунком Сокальської районної ради вих.№26/04-20 від 04.06.2021.

Суд з`ясував, що за отриманням згаданої записки-розрахунку позивач зверталася 31.05.2021.

04.06.2021 записка-розрахунок Сокальської районної ради скерована позивачу.

10.06.2021 позивач отримала вказану записку-розрахунок, що підтверджується її особистим підписом на супровідному листі відповідача №26/04-20 від 04.06.2021.

02.07.2021 позивач звернулася до суду, що підтверджується відміткою на поштовому відправленні, яке міститься в матеріалах справи.

IV. Позиція суду

Вирішуючи заявлені учасниками справи клопотання щодо строку звернення до суду по суті, суд виходив з наступного

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Частиною 1 статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. За змістом частини 1 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Правова регламентація поновлення процесуального строку забезпечується, серед іншого, приписами частин 1, 3 та 6 статті 121 КАС України. Вказані норми визначають, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли згаданим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який в адміністративному судочинстві визначений як строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

У пункті 570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія Юкос» проти Росії» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) визначив термін давності, як передбачене законом право порушника не піддаватися попередженню або суду після закінчення певного терміну після здійснення правопорушення. Як зазначив ЄСПЛ, строки давності, які характерні для національних правових систем Держав-учасниць, відповідають декільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у рішенні від 29.06.2010 №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Інакше кажучи, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Суд зазначає, що позивач звернулася до суду 02.07.2021, що підтверджується відомостями, вказаними на конверті поштового відправлення. Відтак суд не погоджується із твердженнями учасників справи, що з позовом позивач звернулася до суду 30.06.2021. Суд вказує на те, що учасники справи, у тому числі позивач, помилково визначають початок перебігу строку звернення до суду з огляду на те, що дата підписання позовної заяви не може вважатися датою звернення до суду.

Суд вказує на те, що спірним у справі, яка розглядається є питання тривалості строку звернення з відповідним позовом. У контексті вказаного суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20, за змістом якого строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, а тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Окрім цього, суд відхиляє посилання представника позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.02.2020 у справі №420/2934/19, зважаючи на те, що у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №240/532/20 прямо зазначено про відступ від правової позиції щодо обчислення строку звернення до суду, на яку посилається позивач.

У вимірі спірної правової ситуації, яка розглядається, не заслуговують на увагу також доводи позивача стосовно актуальності положень постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №9901/561/19 з огляду на неподібність правовідносин вказаної справи та справи, розгляд якої ініційований позивачем.

Суд частково погоджується із твердженням позивача про те, що суперечливість правових позицій різних судових колегій та палат Верховного суду щодо застосування статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП не може призводити до обмеження доступу до правосуддя. Водночас суд зазначає, що наведене правило зумовлене легітимними очікуваннями особи та стосується випадків, коли на дату звернення до суду позивач керується актуальною судової практикою.

Екстраполюючи вказане на спірні правовідносини, суд акцентує увагу на тому, що позивач звернулася до суду 02.07.2021. Водночас правовий висновок Верховного Суду щодо застосування місячного строку до випадків стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зумовлений прийняттям постанови від 11.02.2021. Інакше кажучи на момент, станом на момент звернення позивача до суду існувала єдність судової практики з приводу обчислення строку звернення до суду у відповідній категорії справ. Більше того, у подальшому відступів від згаданої правової позиції суду касаційної інстанції з питань строку звернення до суду не було.

Суд, надаючи правову оцінку питанню визначенню моменту, з якого починається перебіг строку звернення до суду, враховує презумпцію знання законодавства (ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається), за змістом якої кожен вважається таким, що знає закони.

Правовою основою згаданої презумпції є обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Вказаний обов`язок закріплений частиною 1 статті 68 Конституції України. Суд наголошує на тому, що обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Як наслідок, у відповідності до наведеної презумпції закони повинен знати кожний. З цього положення випливає загальновідома формула, а саме - незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка детермінована частиною 2 статті 68 Конституції України.

Таким чином, суд висновує про те, що в аналізованій частині аргументи позивача ґрунтуються на довільній інтерпретації правового регулювання.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що останнім днем для звернення з позовом було 07.06.2021. Позивач, звернувшись до суду із позовом 02.07.2021, пропустила встановлений строк звернення.

Суд, оцінюючи причини поважності пропуску строку звернення до суду, зазначає наступне.

Із змісту положень КАС України вбачається, що у ньому, як правило, не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Окрім цього, не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У рішенні Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії від 25.01.2000 Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, постанова від 22.04.2020 у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Вимога щодо юридичної визначеності і захисту правомірних очікувань не включають права на встановлену судову практику (Unйdic v. France (Юнедік проти Франції), §74). Розвиток судової практики не суперечить належному правозастосуванню, оскільки відсутність еволюційного та динамічного підходу попереджують будь-які зміни чи покращення (Atanasovski v. "The former Yugoslav Republic of Macedonia" (Атанасовський проти «Колишньої Югославської республіки Македонія», §38).

Суд критично оцінює посилання позивача на неможливість звернення до суду до моменту отримання позивачем інформаційної довідки про несвоєчасно виплачені суми грошового забезпечення із розбивкою за видами, виходячи з наступних міркувань.

Так, за змістом частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відтак строк звернення до суду починає перебіг з моменту порушення права особа або моменту, з якого особа довідалася про порушення її права. Іншими словами, отримання записки-розрахунку від відповідача стосовно несвоєчасно виплачених позивачу сум не є законодавчо обумовленою обставиною, з якою пов`язується перебіг строку звернення до суду. Як наслідок факт і дата отримання такої записки не впливає на поновлення пропущеного строку.

Крім того, суд наголошує на тому, що частинами 1 та 2 статті 114 КАС України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Відповідно до частини 1 статті 115 КАС України суд забезпечує докази допитом свідків, призначенням експертизи, витребуванням та оглядом доказів, у тому числі за місцем їх знаходження, забороною вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язанням вчинити певні дії щодо доказів.

Системний аналіз наведеного правового регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що процесуальний закон передбачає можливість забезпечення доказів, у тому числі й шляхом їх витребування, яке може здійснюватися як до, так і після подання позовної заяви. Суд звертає увагу також і на те, що відповідно до частини 1 статті 80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 згаданого Кодексу.

Отже, не отримання позивачем записки-розрахунку не позбавляло та жодним чином не обмежувало останню у поданні позовної заяви. Суд зазначає, що позивач мала право ініціювати питання про витребування необхідного, на її думку, доказового матеріалу після подання позовної заяви у межах встановлених строків звернення. Суд виходить з того, що подання позовної заяви є правом позивача, а тому інші суб`єкти матеріально-правих відносин не повинні нести негативні наслідки у випадку не реалізації особою права на подання позову, у тому числі за умови пропуску позивачем строку звернення до суду.

Аналізуючи аргумент позивача про неможливість звернення до суду за відсутності згаданої довідки щодо виплачених позивачу грошових сум, суд акцентує увагу також і на тому, що відповідну довідку позивач отримала 10.06.2021. Натомість до суду звернулася лише 02.07.2021.

Щодо аргументів позивача про її перебування на лікуванні як поважної причини пропуску строку звернення з відповідним позовом, суд зазначає таке.

Як з`ясував суд, позивач як на обставину, котра свідчить про поважність причин пропуску строку звернення до суду, посилається на перебування на амбулаторному лікуванні, що підтверджується лікарською довідкою, виданою комунальним некомерційним підприємством "Сокальська районна лікарня".

У свою чергу, порядок і умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі визначаються інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я №455 від 13.11.2001 (далі Інструкція №455).

Відповідно до пунктів 2.18. та 2.19. документом, що засвідчує тимчасову непрацездатність у разі тимчасової непрацездатності громадян, які шукають роботу, і безробітних, враховуючи період їх професійної підготовки та перепідготовки є довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділення та печаткою лікувально-профілактичного закладу. Особам, які самостійно звернулись за консультативною допомогою, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації.

Дослідивши надану позивачем довідку про перебування позивача на амбулаторному лікуванні, суд зауважує, що на відповідному документі є відтиски печаток лікувального закладу та лікаря. Разом з тим, згадана довідка про перебування на амбулаторному лікуванні позивача не містить зазначення часу проведеної консультації. Проте, такий формальний недолік не впливає на підтвердження перебування позивача на амбулаторному лікуванні з 07.06. по 25.06.2021.

З огляду на це, суд відхиляє аргументи представника відповідача про те, що перебування позивача на амбулаторному лікуванні не підтверджується належним доказом.

Як вже зазначав суд, зі змісту довідки вбачається, що позивач у період з 07.06.2021 по 25.06.2021 перебувала на амбулаторному лікуванні. З цього приводу суд наголошує на наступному.

Відповідно до пункту 1 Положення про амбулаторію, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.07.2016 № 801 (далі Положення № 801) амбулаторія створюється з метою забезпечення населення первинною медичною допомогою (далі - ПМД), у тому числі невідкладною медичною допомогою, шляхом наближення місця надання ПМД до місць проживання прикріпленого населення та забезпечення реалізації права пацієнтів вибрати лікаря, що надає ПМД. Відповідно до п.8 Положення № 801 надання ПМД населенню здійснюється безпосередньо в амбулаторії, у тому числі шляхом лікування в умовах амбулаторії, та вдома за викликами пацієнтів або з ініціативи медичних працівників амбулаторії з профілактичною метою.

Первинна медична допомога - це медична допомога, що передбачає надання консультації, проведення діагностики та лікування найбільш поширених хвороб, травм, отруєнь, патологічних, фізіологічних (під час вагітності) станів, здійснення профілактичних заходів; направлення відповідно до медичних показань пацієнта, який не потребує екстреної медичної допомоги, для надання йому вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги; надання невідкладної медичної допомоги у разі розладу фізичного чи психічного здоров`я пацієнта, який не потребує екстреної, вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги (частина 1 статті 35-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

У частині шостій статті 35-1 цитованого закону встановлено, що первинна медична допомога може надаватися в амбулаторних умовах або за місцем проживання (перебування) пацієнта у порядку, що визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 08.08.2019 у справі №П/811/207/17, від 20.06.2019 у справі №240/1420/19, а також Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.06.2019 у справі №9901/82/19.

З огляду на викладене, суд вважає, що з наданої позивачем довідки не вбачається постійне її перебування у медичному закладі. Більше того, як встановив суд, 10.06.2021 позивач особисто отримала вказану записку-розрахунок, що підтверджується її підписом на супровідному листі відповідача №26/04-20 від 04.06.2021. Вказане, на переконання суду, свідчить про можливість вільного пересування позивача та задовільний стан її здоров`я, що, в свою чергу, спростовує доводи позивача про неможливість звернення до суду з дотриманням місячного строку.

Суд також враховує і те, що з моменту закінчення перебування на лікуванні (25.06.2021) та до моменту звернення до суду (02.07.2021), позивач жодним чином не обгрунтувала причини, які б перешкоджали їй звернутись до суду.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ останній, оцінюючи поважність причин пропуску строку звернення до суду враховує:

1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки;

2) поведінку заявника;

3) поведінку державних органів;

4) перевантаження судової системи;

5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Суд зауважує, що, застосовуючи процедурні правила, варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Підсумовуючи викладене, суд повторно наголошує на тому, що причини пропуску строку звернення до суду можуть вважатися поважними, якщо вони відповідають одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) обставини, які виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) обставини підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №120/5780/20-а.

Обставини пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, наведені представником позивача, суд визнає неповажними, оскільки вони не відповідають вказаним вище критеріям в їх сукупності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом.

Отже, встановивши, що позовна заява подана позивачем до суду після спливу строку звернення до суду, та без підтвердження позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд дійшов висновку про необхідність залишення позовної заяви без розгляду. З таких підстав, суд вважає, що клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду необхідно задовольнити повністю та залишити позов без розгляду, а у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку - відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються, оскільки судовий збір за подання позовної заяви позивач не сплачувала.

Керуючись статтями 122, 123, пунктом 8 частини 1 статті 240, статтями 243, 248 КАС України, суд

у х в а л и в :

у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку відмовити повністю.

Клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити повністю.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Червоноградської районної ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача фінансове управління Червоноградської районної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 31 січня 2022 року.

Суддя А.Г. Гулик