Справа № П/811/4154/14
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 лютого 2022 року

Київ

справа №П/811/4154/14

адміністративне провадження № К/9901/10907/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року (суддя Хилько Л.І.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року (суддя-доповідач: Шальєва В.А., судді: Білак С.В., Олефіренко Н.А.) у справі № П/811/4154/14 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про визнання дій та рішень протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України, відповідач-1), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі - УМВС України в Кіровоградській області, відповідач-2), у якому просив:

- визнати дії та рішення відповідачів щодо його звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України на підставі підпункту 1 пункту 2 «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону України від 16 вересня 2014 року № 1682-VІІ «Про очищення влади» (далі - Закон № 1682-VІІ) та пункту 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114) - протиправними;

- визнати протиправним та скасувати наказ МВС України від 27 жовтня 2014 року № 2239 о/с року в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі підпункту 1 пункту 2 «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону № 1682-VІІ та пункту 62 «а» Положення № 114;

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника УМВС України в Кіровоградській області від 27 жовтня 2014 року № 387 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі підпункту 1 пункту 2 «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону № 1682-VІІ та пункту 62 «а» Положення № 114;

- зобов`язати відповідачів поновити позивача з 27 жовтня 2014 року на посаді заступника начальника УМВС в Кіровоградській області;

- зобов`язати відповідачів здійснити нарахування та виплату позивачу; грошового забезпечення (заробітну плату) за весь час вимушеного прогулу, тобто з 27 жовтня 2014 року по час фактичного поновлення позивача на посаді.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що участі у здійсненні та сприянні здійсненню заходів, які були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 не приймав, дій з підриву основ національної безпеки і оборони України або порушення прав і свобод людини не вчиняв. Звільнення відбулося з ініціативи відповідачів з грубим порушенням порядку звільнення у період тимчасової непрацездатності позивача, за відсутності передбачених законом підстав та з порушенням принципу індивідуалізації вини, чим порушено основоположні конституційні права позивача на працю та доступу до державної служби.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 27 жовтня 2014 року № 2239 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ полковника міліції ОСОБА_1 (У-003275) з посади заступника начальника Управління МВС України в Кіровоградській області.

Визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України в Кіровоградській області від 27 жовтня 2014 року № 387о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ полковника міліції ОСОБА_1 (У-003275) з посади заступника начальника Управління МВС України в Кіровоградській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління МВС України в Кіровоградській області з 28 жовтня 2014 року.

Стягнуто з УМВС України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 28 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2020 року у розмірі 438 354,00 грн (за вирахуванням податків та зборів, які має здійснити роботодавець під час нарахування та виплати середнього заробітку).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнивши позивача з посади лише з обставин зайняття ним у певний період певної посади, застосувавши до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, відповідачі порушили норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяли не у спосіб та не з метою, що встановлені Законом № 1682-VІІ, без урахування основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями. Застосування до позивача положень Закону № 1682-VІІ не відповідає існуючим у демократичному суспільстві стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів. Зважаючи на вказане суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оспорюваних наказів і наявність підстав для їх скасування у частині звільнення позивача з посади з одночасним поновленням останнього на попередній роботі.

Здійснюючи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Кіровоградський окружний адміністративний суд керувався нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), з огляду на що дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача з УМВС України в Кіровоградській області, як роботодавця, 438 354 грн (без вирахування податків та зборів), виходячи з розрахунку 1 491 робочих днів вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2020 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року рішення суду першої інстанції змінено.

Абзац п`ятий резолютивної частини рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № П/811/4154/14 викладено у наступній редакції: «Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2014 р. по 19.10.2020 р. у розмірі 638 792 (шістсот тридцять вісім тисяч сімсот дев`яносто дві) грн. (за вирахуванням податків та зборів, які має здійснити роботодавець під час нарахування та виплати середнього заробітку).».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року в означеній частині, суд апеляційної інстанції керувався тим, що середньоденне грошове забезпечення повинно обчислюватися шляхом ділення суми грошового забезпечення за два останніх календарних місяці, що передували звільненню (17 934 грн), на число відпрацьованих днів (42 робочих дні) та має складати 427 грн, а не 294 грн, як уважав суд першої інстанції. При цьому кількість робочих днів за період вимушеного прогулу позивача складає 1 494, а не 1 491, як зазначив суд першої інстанції. Відповідно, сума середнього грошового забезпечення без коригуючих коефіцієнтів складає 637 938 грн.

Відхиляючи доводи УМВС України в Кіровоградській області щодо помилкового застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та Порядку № 100, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки положення спеціального законодавства не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП України (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 806/2164/16.

Відносно посилань відповідача-2 на пункт 3.5.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 (далі - Інструкції № 499), апеляційний суд зауважив, що вказана Інструкція втратила чинність 13 грудня 2016 року і є підзаконним нормативно-правовим актом, який не відповідає положенням законодавства, яке регулює питання захисту трудових прав. Відтак, судом першої інстанції обґрунтовано та відповідно до частини третьої статті 7 КАС України застосовано закон, який має вищу силу та встановлює право особи на отримання середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу.

На рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року відповідач-2 - УМВС України в Кіровоградській області подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення у частині позовних вимог, які були задоволені, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме: застосування в оскаржуваних судових рішеннях норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 800/560/14 (провадження № 11-1192заі19).

На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник зазначає про те, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної оцінки свідоцтву про хворобу № 650 від 24 жовтня 2014 року, яким позивача визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час. Так, за словами скаржника, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв`язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Відтак, на переконання скаржника, на час видання спірного наказу існувало декілька підстав для звільнення позивача з органів внутрішніх справ. Одна із них у часі виникла раніше, виражала добру волю та бажання посадової особи звільнитися із займаної посади на прийнятних для нього умовах, інша - фактично випливала з положень Закону № 1682-VІІ.

На підставі наведеного скаржник уважає, що фактично дата звільнення не змінюється, а змінюється лише підстава звільнення, що судами першої та апеляційної інстанцій було залишено поза увагою, а також не враховано схожу правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 800/560/14 (провадження № 11-1192заі19).

Ухвалою від 24 травня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою УМВС України в Кіровоградській області з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на те, що в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

17 червня 2021 року до Суду від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому, зокрема, заявлено клопотання про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України з тих підстав, що правовідносини у справі № 800/560/14, на позицію у якій посилається скаржник, та у справі, що розглядається, не є подібними. Водночас, у випадку розгляду касаційної скарги по суті, позивач просить залишити без задоволення касаційну скаргу УМВС України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі № П/811/4154/14.

Перевіривши на предмет обґрунтованості доводи касаційної скарги та клопотання про закриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).

При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Як позначено вище, згідно з ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року касаційне провадження у даній справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, за змістом якої підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Із викладеного висновується, що з метою з`ясування необхідності застосування до спірних правовідносин висновку Верховного Суду, на який скаржник посилається у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції першочергово повинен надати оцінку подібності правовідносин.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Проаналізувавши зміст правовідносин у справах № 800/560/14 і № П/811/4154/14, колегія суддів встановила наступне.

Так, у справі № 800/560/14 спірні правовідносини обумовлені звільненням голови районної державної адміністрації з підстав, передбачених Законом № 1682-VІІ (пункт 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України).

Зокрема, позивач звернувся до суду з позовом до Президента України, у якому просив змінити формулювання причин звільнення з посади голови Глухівської районної державної адміністрації Сумської області (далі - Глухівська РДА) з «звільнити ОСОБА_3 з посади голови Глухівської РДА з підстав, передбачених Законом України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади» (чинного на час виникнення спірних правовідносин; пункт 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України») на «звільнити ОСОБА_3 з посади голови Глухівської РДА згідно з поданою ним заявою» або «звільнити ОСОБА_3 з посади голови Глухівської РДА».

У цій справі Велика Палата Верховного Суду встановила, що на час видання спірного Розпорядження існувало кілька підстав для звільнення позивача з посади. Одні з цих підстав у часі виникли раніше, виражали добру волю й бажання посадової особи звільнитися із займаної посади на прийнятних для нього умовах, інша - фактично випливала із настання події (обрання нового Президента України), з якою пов`язується закінчення строку здійснення повноважень, наданих попереднім Президентом України, а ще інша - у часі виникла пізніше й тягнула для працівника негативні наслідки, які не були спричинені порушенням ним Конституції та законів України, вчиненням злочину або інших несумісних із його посадою дій. Тим часом відповідач обрав підставу, визначену Законом № 1682-VІІ, яка погіршила становище позивача.

Відтак, у контексті конкретних обставин цієї справи, у межах заявлених вимог та з огляду на положення статті 235 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку за необхідне змінити підставу звільнення ОСОБА_3 з посади голови Глухівської РДА з «підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (пункт 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України)» на «за частиною другою статті 8 Закону України від 09 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації».

На підставі викладеного можна констатувати, що у справі № 800/560/14 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність об`єктивної та правової підстави для зміни формулювання звільнення особи, оскільки на час видання спірного акта індивідуальної дії існувала й інша законодавча підстава для звільнення позивача, яка, порівняно із обраною відповідачем, не погіршувала становище останнього та виражала його добру волю і бажання звільнитися.

У той же час, у справі № П/811/4154/14, позивач не просив змінити формування підстав свого звільнення. Навпаки, просив скасувати накази про своє звільнення на підставі положень Закону № 1682-VІІ, оскільки бажав продовжити службу в органах внутрішніх справ. Зокрема, на відміну від обставин справи № 800/560/14, у даній справі позивач не подавав заяву про звільнення за власним бажанням.

Отже, предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і фактичні обставини у справах № 800/560/14 і № П/811/4154/14 є відмінними. Крім того, названі справи суттєво відрізняються і за суб`єктним складом спірних правовідносин, як ще одного критерію подібності правовідносин.

У свою чергу, названі ознаки подібності правовідносин у своїй сукупності вплинули й на матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, адже у справі № 800/560/14 Велика Палата Верховного Суду застосувала положення частини третьої статті 235 КЗпП України, які є не застосовними у даній справі, позаяк регулюють питання щодо формулювання причини звільнення.

Наведене у підсумку свідчить про незастосовність висновків Великої Палати Верховного Суду у справі 800/560/14 до цих правовідносин.

Також критично судова колегія оцінює посилання скаржника на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», адже у процитованому скаржником пункті 21 цієї постанови, йдеться про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України. Водночас, позивача звільнено на підставі підпункту 1 пункту 2 «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону № 1682-VІІ та пункту 62 «а» Положення № 114.

Окремо Суд розглядає довід скаржника про врахування при розгляді цієї справи правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 814/473/15, та зауважує, що застосування норм права, викладених у цій постанові, не було підставою відкриття касаційного провадження.

Водночас реагуючи на вказаний аргумент заявника касаційної інстанції колегія суддів уважає за необхідне зазначити, у постанові від 17 березня 2020 року у справі № 814/473/15 Верховний Суд наголосив на тому, що позивач не заперечував щодо застосування до нього положень Закону № 1682-VІІ. Однак не погоджується з наказом МВС України про звільнення у частині підстави звільнення, - пункту 62 «а» Положення № 114, оскільки вважає, що відповідачем протиправно не вказано підставою звільнення підпункт «б» пункту 64 Положення № 114.

З наведеного слідує, що правовідносини у справі № 814/473/15 та цій справі не є подібними.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Ураховуючи викладене Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстави для закриття касаційного провадження, визначеної пунктом 5 частини першої статті 339 КАС України.

Керуючись статтями 345, 339, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження № К/9901/10907/21 за касаційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі № П/811/4154/14 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про визнання дій та рішень протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк ,

Судді Верховного Суду