Справа № 640/9256/21
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2022-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 640/9256/21

адміністративне провадження № К/9901/36201/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Губської О.А., Жука А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану її адвокатом Кобець Романом Юрійовичем

на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року (головуючий суддя - Єгорова Н.М., судді: Сорочка Є.О., Федотова І.В.)

у справі №640/9256/21

за позовом ОСОБА_1

до старшого державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни

про визнання протиправними та скасування постанов.

I. РУХ СПРАВИ

1. У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати постанови старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни, а саме:

- постанову від 22 квітня 2020 року ВП №52579431 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 579 122,72 грн;

- постанову від 23 квітня 2020 року ВП №61910302 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 22 квітня 2020 року ВП №52579431.

2. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни від 22 квітня 2020 року ВП №52579431 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 579 122,72 грн.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни від 23 квітня 2020 року ВП №61910302 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 22 квітня 2020 року ВП №52579431.

3. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

4. У поданій касаційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

5. Судами попередніх інстанцій установлено, що на виконанні у Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження №52579431 по виконанню виконавчого листа, виданого Печерським районним судом міста Києва від 21 квітня 2010 року №2-387-1/10.

6. Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рудиком В.В. від 7 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження №52579431 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "ОТП Банк" суму в розмірі 213 789,04 доларів США та 1 820,00 грн.

7. В подальшому відповідачем винесені наступні постанови:

- постанова від 15 травня 2017 року ВП №52579431 про арешт майна боржника;

- постанова від 27 травня 2017 року ВП №52579431 про арешт коштів боржника;

- постанова від 02 серпня 2017 року ВП №52579431 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника;

- постанова від 22 вересня 2017 року ВП №52579431 про розшук майна боржника;

- постанова від 20 березня 2019 року ВП №52579431 про арешт коштів боржника;

- постанова від 29 травня 2019 року ВП №52579431 про зміну (доповнення) реєстраційних даних;

- постанова від 20 грудня 2019 року ВП №52579431 про стягнення виконавчого збору.

8. Разом з тим, на адресу Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява від стягувача (Акціонерного товариства "ОТП Банк") про повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України від 02 червня 2021 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

9. Відповідно до постанови від 22 квітня 2020 року ВП №52579431 відповідачем стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 579 122,72 грн.

10. Постановою старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Баголей І.Ю. від 22 квітня 2020 року ВП №52579431 повернуто виконавчий документ стягувачу. Вказаною постановою також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

11. На підставі постанови від 22 квітня 2020 року ВП №52579431 про стягнення виконавчого збору старшим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Баголей І.Ю. відкрито виконавче провадження №61910302 з виконання вказаної постанови стосовно стягнення виконавчого збору у розмірі 579 122,72 грн.

12. Вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 22 квітня 2020 року ВП №52579431 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 23 квітня 2020 року ВП №61910302 протиправними та такими, що порушують її права та інтереси, позивачка звернулась з вказаним позовом до суду.

III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.

13. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що положення статті 27 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність позивача, як боржника, в порівнянні з положеннями статті 27 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній після 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню, а відтак у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору.

14. Крім того, як зазначив суд першої інстанції, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

15. До того ж суд зауважив, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що під час вчинення виконавчих дій щодо виконання виконавчого листа від 21 квітня 2010 року №2-387-1/10 було досягнуто результат, спрямований на фактичне погашення визначеної виконавчим документом заборгованості.

16. Відтак суд першої інстанції виснував, що державний виконавець, приймаючи спірну постанову, не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.

17. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що спірні постанови прийняті державним виконавцем у межах повноважень та у спосіб, визначеним Конституцією України та законами України.

18. Зокрема, посилаючись на правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №640/21075/19, апеляційний суд зазначив, що оскільки Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №1404-VIII врегульований порядок вчинення саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження», то кожна окрема виконавча дія завершується відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата. Зважаючи на те, що на момент подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документу діяли «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII , спірна постанова про стягнення виконавчого збору прийнята відповідно до статті 28 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV).

19. Як наслідок, спростовуючи твердження суду першої інстанції про те, що обов`язковою умовою стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження є саме фактичне примусове стягнення суми коштів, апеляційний суд посилається на положення Закону України від 03 липня 2018 року №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» (далі - Закон №2475-VIII), яким внесено зміни до Закону № 1404-VІІІ, зокрема, у статті 27 у частині другій слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

20. Представник позивачки у своїй касаційній скарзі наголошує на тому, що оскаржувана постанова ухвалена судом апеляційної інстанції з порушенням норм матеріального права, без врахування висновків Верховного Суду щодо застосування статті 27 Закону №1404-VІІІ, викладених у постановах від 12 серпня 2020 року у справі №1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №400/878/20, від 28 січня 2021 року у справі №420/769/19, від 20 травня 2021 року у справі №640/32814/20, від 08 липня 2021 року у справі №480/5242/19.

21. Посилаючись на зазначені вище постанови, скаржник стверджує, що стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні, відкритому відповідно до Закону №1404-VІІІ (у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року), є незаконним, оскільки прийняті 28 серпня 2018 року зміни у цьому Законі погіршують становище боржника, що в свою чергу суперечить статті 58 Конституції України.

22. Як наслідок, у справі до спірних правовідносин має застосовуватись Закон №1404-VІІІ у редакції, чинній після 28 серпня 2018 року, якій оскаржувана постанова не відповідає, у зв`язку з чим остання підлягає скасуванню.

23. Також представник позивачки уважає помилковим застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 жовтня 2019 року у справі №640/21075/19, від 23 грудня 2020 року у справі №160/520/19, від 20 листопада 2019 року у справі №480/1558/19, від 31 травня 2021 року у справі №160/7321/19.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

24. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.

25. Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

26. Відповідно до зазначеної вище норми, підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

27. Спір у справі, що розглядається виник стосовно правомірності винесення державним виконавцем постанови про стягнення з позивачки виконавчого збору (у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню) та її подальше виконання у окремому виконавчому провадженні.

28. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

29. Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

30. Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

31. Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

32. Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

33. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

34. Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

35. Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частини перша статті 27 Закону №1404-VIII).

36. Відповідно до частини другої цієї ж статті Закону №1404-VIII (у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

37. За приписами підпунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 цього Закону виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

38. Також частиною дев`ятою вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

39. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

40. Положеннями статей 40, 42 наведеного Закону передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

41. Зокрема, частиною третьою статті 40 цього Закону встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

42. Отже на момент відкриття виконавчого провадження №52579431 (7 жовтня 2016 року), у державного виконавця існували цілком обґрунтовані правові підстави для стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (у випадку повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII).

43. Разом з тим, Законом №2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону №1404-VIII.

44. Так, з урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

45. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

46. Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

47. Статтею 58 Конституції України встановлено відсутність зворотньої дії в часі для законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

48. Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи» треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

49. Як встановлено судами попередніх інстанцій, у межах виконавчого провадження №52579431 (відкритого 07 жовтня 2016 року) державним виконавцем вживалися заходи примусового виконання рішення суду, в тому числі накладення арешту на кошти та майно боржниці, а також прийнято постанову про звернення стягнення на її доходи.

50. Втім, у рамках згаданого виконавчого провадження з ОСОБА_1 не стягнуто борг відповідно до виконавчого листа від 21 квітня 2010 року №2-387-1/10, виданого Печерським районним судом міста Києва.

51. Згодом, постановами від 22 квітня 2020 року державним виконавцем повернуто стягувачу без виконання згаданий виконавчий документ та стягнуто з боржника виконавчий збір, який розраховано у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню, при цьому, як зазначалося вище, у межах виконавчого провадження №52579431 не відбулося фактичного стягнення боргу із боржника.

52. В контексті дослідження спірних правовідносин Верховний Суд, аналізуючи вказані вище законодавчі зміни, неодноразово зазначав (зокрема, у справах №640/685/19, №280/5959/19 та №400/878/20), що положення статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, були більш сприятливими для боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

53. Відтак, на підставі викладеного вище та приймаючи до уваги, що оскільки внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404-VІІІ погіршили становище боржника (позивачки), а державним виконавцем фактично не стягнуто з неї коштів за виконавчим листом, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення виконавчого збору у визначеному державним виконавцем розмірі.

54. Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі №420/4279/19 і підстави для відступлення від нього відсутні.

55. З наведених вище мотивів Верховний Суд, досліджуючи касаційну скаргу, також констатує про застосовність зазначених в ній скаржником правових висновків, викладених у справах №400/878/20, №420/769/19, №480/5242/19, а відтак є слушними його зауваження про неврахування судом апеляційної інстанції таких висновків при ухваленні оскаржуваної постанови.

56. Водночас, Верховний Суд не бере до уваги посилання представника позивачки у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду у справах № 640/32814/20 та №1340/5053/18 позаяк правовідносини у розглядуваній справі та справах, згаданих вище не є подібними, зокрема, з огляду на розбіжності у їхньому правовому регулюванні.

57. Так, у справі №640/32814/20 виконавче провадження (в рамках якого прийнято спірну постанову про стягнення з боржника виконавчого збору) державним виконавцем відкрито 04 жовтня 2016 року, а у справі №1340/5053/18 - 06 лютого 2015 року.

58. В обох випадках зазначені виконавчі дії (відкриття проваджень) вчинені у відповідності до Закону №606-XIV, а постанови про стягнення виконавчого збору в справах прийнято вже відповідно до Закону №1404-VIII (у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року), в той час як у розглядуваній справі вказані постанови прийнято державним виконавцем під час дії різних редакцій одного і того ж Закону №1404-VIII.

59. Тим не менш, з огляду на вже сформовану практику Верховного Суду щодо відсутності правових підстав для стягнення державним виконавцем виконавчого збору в розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала примусовому стягненню (за умови відкриття виконавчого провадження до внесення Законом №2475-VIII змін до статті 27 Закону №1404-VIII), Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

60. При ухваленні оскаржуваної постанови, апеляційним судом не враховано особливості правового регулювання спірних правовідносин, а також не застосовано до останніх положення Конституції України щодо дії нормативно-правових актів у часі.

61. Відтак, рішення суду першої інстанції відповідає закону і скасовано судом апеляційної інстанції помилково.

62. Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

63. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 352, 356 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її адвокатом Кобець Романом Юрійовичем, задовольнити.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року у справі №640/9256/21 скасувати, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

О.А. Губська

А.В. Жук,

Судді Верховного Суду