Справа № 360/5716/21
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

02 лютого 2022 рокуСєвєродонецькСправа № 360/5716/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

11.10.2021 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, одинокій матері, яка має двох дітей віком до 15 років, за період з 2018 року по 2021 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 лютого 2021 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію відпустки за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, одинокій матері, яка має двох дітей віком до 15 років, строком 68 календарних днів за період з 2018 року по 2021 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 лютого 2021 року.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом в лавах Національної гвардії України у різних військових частинах, а з 13 лютого 2018 року у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця радіотелефоніста 1 відділення 1 стрілецького взводу стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції та охорони підсудних) стрілецького батальйону (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони громадського порядку), у військовому званні старший солдат.

Згідно свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 позивач має на утриманні двох дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які в період проходження позивачем військової служби не досягли 15 років.

Відповідно до рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 29.04.2013 у справі № 2/425/388/13 (425/1008/13-ц) шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану м. Броди Львівської області, 03.06.2000 року, актовий запис № 40 - розірвано.

11 лютого 2021 року позивачка звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом щодо виплати їй грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену статтею 19 Закону України Про відпустки, як одинокій матері, яка виховує двох дітей віком до 15 років, за період з 2018 по 2021 роки з розрахунку по 17 календарних днів за рік (всього за 68 календарних днів).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.02.2021 № 35 з позивачем - ОСОБА_1 , яка здала справи і обов`язки за посадою та звільнену відповідно до підпункту а пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з військової служби наказом командира військової частини по особовому складу від 25.01.2021 № 5 о/с у запас у зв`язку із закінченням строку контракту 13 лютого 2021 року, припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та її виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Вказаним наказом визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2018, 2019, 2020, 2021 роки.

При цьому грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, передбачену статтею 19 Закону України Про відпустки, як одинокій матері, яка виховує двох дітей віком до 15 років, за період з 2018 по 2021 роки, позивачу при звільнені виплачена не була.

17 лютого 2021 року позивач звернулася до військової частини НОМЕР_1 із заявою про проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, у тому числі і виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері, яка виховує двох дітей віком до 15 років.

Листом від 01 квітня 2021 року за вихідним № 40/35/32-521/Н-8 військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері, яка виховує двох дітей віком до 15 років, оскільки при звільненні була нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, то законних підстав для виплати грошової компенсації щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 17 календарних днів немає.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 18.10.2021 позов було залишено без руху для усунення недоліків. У встановлений судом строк позивачем недоліки було усунуто.

Ухвалою суду від 29.10.2021 відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 29.12.2021 визначено подальший розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Ухвалою суду від 12.01.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України позовних вимог не визнала, про що 13.12.2021 надала відзив на позовну заяву (арк. спр. 64-65), у якому заперечувала проти позовних вимог з огляду на таке.

За своєю суттю позов стосується надання додаткової відпустки особі, що має статус визначений статтею 19 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, згідно якої одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, [...] одинокій матері, [...] надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Нормами частини першої статті 135 Сімейного кодексу України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Це узгоджується з пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 № 9, яким визначено статус одинокої матері - це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Визначення поняття одинока матір наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року № 9 та пункті 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України Про відпустки.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що до категорії одинокої матері належать: жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (у тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено батька ОСОБА_4 та мати ОСОБА_1 . Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено батька ОСОБА_4 та мати ОСОБА_1 .

Факт розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 згідно рішення Рубіжанського суду Луганської області від 29.04.2013 в справі 2/425/388/13, на думку відповідача, не є підставою вважати, що позивач одночасно набула статус одинока матір. Окрім того, в рішенні на підставі згоди між батьками визначено питання щодо утримання дітей.

За таких обставин, на думку відповідача, позивачкою не надано жодних підтверджуючих документів свого статусу, які вимагаються чинним законодавством. Тому вимога про виплату компенсації за 68 днів додаткової відпустки є безпідставною.

Також відповідач зазначив, що виплати компенсаційного характеру не є складовими грошового забезпечення, оскільки виплачуються одноразово при звільненні військовослужбовця. Вимога позивача випливає з питань прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, та обмежена встановленим строком звернення до суду.

Позивач проходила військову службу за контрактом і згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 12.02.2021 № 35 була виключена зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

На день виключення зі списків особового складу позивач відповідно до вимог абзацу 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України 10 грудня 2008 року № 1153/2008, була повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим видами забезпеченням.

Підтвердженням є відомість про нарахування грошового забезпечення № 21 від 11.02.2021, № 275 від 16.02.2021 та платіжне доручення № 259 № 275, яким перераховано позивачеві 14375,08 грн та 85519,47 грн.

Тому відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

На підставі викладеного відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (арк. спр. 81, 82).

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення статті 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами у справі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджено копіями паспорту громадянина України, картки платника податків (арк. спр. 10,11), має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_6 (арк. спр. 14).

Позивачка є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та НОМЕР_7 відповідно. Батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є ОСОБА_4 (арк. спр. 15, 16).

Рішенням Рубіжанського міського суду від 29.04.2019 у справі № 425/1008/13-ц розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану м. Броди Львівської області 03.06.2000 року, актовий запис № 40 (арк. спр. 17).

Відповідно до військового квитка НОМЕР_8 позивачка з 13.02.2018 проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України (арк. спр. 12-13).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 12.02.2021 № 35 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення старшого солдата ОСОБА_1 (арк. спр. 18).

11.02.2021 позивач звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просила виплатити їй грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України Про відпустки з розрахунку по 17 календарних днів за кожен рік в період з 2018 по 2021 рік, як одинокій матері, яка виховує двох дітей віком до 15 років (арк. спр. 21).

Листом від 01.04.2021 № 40/35/32-521/21-8 відповідач зазначив, що відповідно до пункту 4 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої цим чи іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Так як при звільненні була нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, то законних підстав для виплати грошової компенсації щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 17 календарних діб на рік відсутні (арк. спр. 20).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон України № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з статтею 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей закріплено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У свою чергу, статтею 4 Закону України Про відпустки установлено, такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Разом з тим, згідно зі статтею 19 Закону України Про відпустки (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Згідно зі статтею 24 Закону України Про відпустки у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналіз наведених правових норм дає суду підстави для висновку, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України Про відпустки, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.

Разом з тим, суд зазначає, що термін "одинока матір" на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 р. № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо. Необхідно підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини. Для цього мати може звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, з приводу чого буде постановлено рішення суду. Можна також звернутися до поліції у зв`язку з необхідністю розшуку батька у справі за позовом про стягнення аліментів. У цьому разі документом, який підтверджує факт неучасті батька у вихованні дитини, буде відповідна постанова слідчого. Також підставою може стати довідка зі школи, садочка про те, що батько не бере участі у вихованні дитини, або подібний акт, складений та підписаний сусідами. Слід додати, що зазначений перелік документів не є вичерпним, а єдиного встановленого зразка документа, який би засвідчував статус одинокої матері, немає.

Позивачем разом з позовною заявою на підтвердження її статусу одинокої матері надано копії свідоцтв про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_7 , в яких батьком дітей зазначено ОСОБА_4 , та копію рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 29.04.2013 № 425/1008/13-ц про розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_4 (арк. спр. 15, 16, 17).

Однак, на думку суду, вказаних документів недостатньо для підтвердження того, що батько дітей не брав участь в їх вихованні та що позивачка виховує дітей самостійно. Сам факт розірвання шлюбу не свідчить, що батько дітей самоусунувся від їх виховання та утримання.

За таких обставин суд дійшов висновку, що статус позивача як одинокої матері у спірному періоді не підтверджено наявними в матеріалах справи доказами.

Позивачем разом з позовом також не надано доказів звернення до відповідача в період проходження військової служби із заявами про надання їй соціальної відпустки, а також щорічного подання відповідних документів, що підтверджують її статус як одинокої матері (виховання та утримання дитини без участі батька), тобто права на отримання такої відпустки, а при звільненні права на компенсацію за її невикористання.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що під час звернення до відповідача із рапортом від 11 лютого 2021 року за нарахуванням та виплатою компенсації відпустки як одинокій матері за 2018-2021 роки позивачем надано документи, які б підтверджували її статус одинокої матері.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено статус одинокої матері, а у відповідача, в свою чергу, відсутній обов`язок надання позивачу соціальної відпустки як одинокій матері у спірний період.

Відтак, у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері, слід відмовити.

Разом з тим матеріалами справи підтверджено, що позивачка під час проходження служби виховувала двох дітей, яким не виповнилось п`ятнадцяти років, а тому мала право на соціальну відпустку, як жінка, яка працює та виховує двох дітей, яким не виповнилось п`ятнадцяти років, у кількості 10 днів на рік.

Суд вважає недоречними твердження відповідача стосовно того, що щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця відповідно до пункту четверного статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, з огляду на таке.

Так, у межах спірних правовідносин позивач, як учасник бойових дій, якій нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, претендує на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як одинокій матері, яка виховує двох дітей і більше віком до 15 років. Надання вказаних щорічних додаткових відпусток передбачено двома різними законами.

Відмовляючи позивачці у виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як одинокій матері за спірний період, відповідач посилається на абзац третій пункту четвертого статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, відповідно до якої військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Разом з тим, абзац перший пункту четвертого вказаної норми Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (Закон № 2011-ХІІ) передбачає, що військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Верховний Суд в постанові від 31.03.2021 у справі № 520/7314/2020 (провадження К/9901/3264/20) зробив висновок, про те, що, зазначена норма спеціального закону передбачає право військовослужбовців за своїм вибором отримати додаткову відпустку із збереженням грошового та матеріального забезпечення як компенсацію за виконання обов`язків військової служби, які пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, або на підставі іншого закону. Тобто, військовослужбовці, за наявності у них права на отримання щорічної додаткової відпустки на підставі абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII та на підставі іншого закону, мають права на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за своїм вибором.

Суд акцентує увагу на тому, що в даному випадку абзац третій пункту четвертого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачає надання додаткові відпустки саме за виконання обов`язків військової служби, які пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я або додаткової відпустки, передбаченої іншим законом за вибором військовослужбовця.

В межах спірних правовідносин мова іде про надання позивачу додаткової відпустки як жінці, яка працювала та виховувала двох дітей віком до 15 років, а не про надання додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим пункту четвертого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, які за своєю правовою природою є різними видами додаткових відпусток.

Відтак, доводи відповідача стосовно того, що щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця відповідно до пункту четверного статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, відхиляються судом як необґрунтовані.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці, яка працювала та виховувала двох дітей віком до 15 років, за період з 2018 року по 2021 рік, тому належним способом захисту порушеного права в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці, яка працювала та виховувала двох дітей віком до 15 років, за період з 2018 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 лютого 2021 року, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці, яка працювала та виховувала двох дітей віком до 15 років, за період з 2018 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 лютого 2021 року.

На підставі викладеного позовні вимоги належать до часткового задоволення.

Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом суд зазначає таке.

Грошова компенсація за невикористані дні відпустки входить до структури грошового забезпечення, є його складовою.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Предметом спору в даній справі є перевірка правомірності дій відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки. Тобто позивачка звернулася до суду за захистом свого права на належне грошове забезпечення (оплату праці).

Питання грошового забезпечення або оплати праці (рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків) врегульоване спеціальними законами: Законом України Про оплату праці, Кодексом законів про працю України, а також іншими підзаконними нормативними актами.

Зазначене свідчить про те, що в даних спірних правовідносинах норми Закону України Про оплату праці, Кодексу законів про працю України, а також інших підзаконних нормативних актів з питань оплати праці є спеціальними порівняно з нормами Кодексу адміністративного судочинства України. Тому в даному випадку повинні застосовуватися положення спеціальних норм в частині можливості звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З огляду на наведене, під час розгляду справ про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (зокрема, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, яка є складовою грошового забезпечення) повинні застосовуватися положення частини другої статті 233 КЗпП України, а не частини п`ятої статті 122 КАС України, тобто строки звернення до суду у цій категорії справ не застосовуються.

Питання про розподіл судових витрат не вирішується, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту першого статті 5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262, 263, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код за , місце знаходження: 84100, Донецька обл., м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці, яка працювала та виховувала двох дітей віком до 15 років, за період з 2018 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 лютого 2021 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці, яка працювала та виховувала двох дітей віком до 15 років, за період з 2018 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 лютого 2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Свергун