Справа № 420/5560/19
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 420/5560/19

адміністративне провадження № К/990/2679/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року у справі №420/5560/19 за позовом ОСОБА_1 до Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, виконавчого комітету Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа: ОСОБА_2 , про скасування рішення і розпорядження про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, виконавчого комітету Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа - ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

1) визнати протиправним і скасувати індивідуальний акт: рішення XXIV сесії VІІ скликання Вилківської міської ради Одеської області від 22 серпня 2019 року за №1049 «Про звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчого комітету Вилківської міської ради ОСОБА_1 », відповідно до статей 26, 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 4 статті 40 КЗпП України, за відсутність на роботі без поважних причин в період з 8 до 11 липня 2019 року за скоєні прогулу, з дати останнього дня відпустки, з виведенням зі складу виконавчого комітету Вилківської міської ради Одеської області, яке підписане міським головою ОСОБА_3 ;

2) визнати протиправним і скасувати індивідуальний акт: розпорядження виконавчого комітету Вилківської міської ради Одеської області №157 від 13 вересня 2019 року «Про припинення трудового договору» і звільнення з 16 вересня 2019 року з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчого комітету Вилківської міської ради за скоєні прогули, відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України на підставі рішення XXIV сесії VІІ скликання Вилківської міської ради Одеської області від 22 серпня 2019 року за №1049 «Про звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчого комітету Вилківської міської ради ОСОБА_1 » та розпорядження №148 від 9 вересня 2019 року щодо продовження відпустки, яке підписано міським головою ОСОБА_3 ;

3) зобов`язати Вилківську міську раду поновити його на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчого комітету Вилківської міської ради та ввести до складу виконавчого комітету Вилківської міської ради;

4) зобов`язати виконавчий комітет Вилківської міської ради поновити його на роботі - на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчого комітету Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області;

5) стягнути з виконавчого комітету Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2019 року до дати прийняття рішення судом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 2 серпня 2021 року позов задоволено частково:

1) визнано протиправним та скасовано рішення Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області від 22 серпня 2019 року № 1049;

2) визнано протиправним та скасовано розпорядження виконавчого комітету Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області від 13 вересня 2019 року №157;

3) поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності Виконавчого комітету Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області з 17 вересня 2019 року;

4) стягнуто з виконавчого комітету Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі: 405033,09 грн, без урахування обов`язкових відрахувань;

5) у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

6) допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності Виконавчого комітету Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області з 17 вересня 2019 року та в частині стягнення з виконавчого комітету Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі: 15113,12 грн, без урахування обов`язкових відрахувань.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 серпня 2021 року і прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 вдруге звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 11 січня 2022 року засобами поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року у справі №420/5560/19 і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Одночасно з цим, скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження постанови апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з наступних підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Вперше подану касаційну скаргу Верховний Суд ухвалою від 29 грудня 2021 року повернув на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень.

Під час перевірки вдруге поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у ній так і не викладені підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку, а сама скарга є майже ідентичною попередньо поданій, яку Верховний Суд визнав неналежно оформленою.

Аналогічно попередній касаційній скарзі, як на підставу звернення до Верховного Суду скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й зазначає, що суд апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваної постанови не врахував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Проте скаржник не зазначив, які саме норми права суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновку Верховного Суду, а також не мотивував подібності правовідносин у цій справі та у наведених ним справах, що в свою чергу не є належним обґрунтуванням підстав звернення до суду касаційної інстанції, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зазначене свідчить про ігнорування скаржником роз`яснень, раніше наданих Верховним Судом щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судових рішень.

Аргументи касаційної скарги зводяться до опису обставин справи й цитування норм законодавства. У касаційній скарзі обсягом 157 аркушів заявник безсистемно наводить приклади справ, розглянутих Верховним Судом, без логічного взаємозв`язку з обставинами цієї справи; без чіткої вказівки на норми права, які суд попередньої інстанції застосував без урахування висновків Верховного Суду; указує про неповне з`ясування обставин справи судом апеляційної інстанцій, що свідчить про переоцінку доказів у справі і виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Суд повторно звертає увагу скаржника, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року у справі №420/5560/19.

Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки встановлено, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року у справі №420/5560/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, виконавчого комітету Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа: ОСОБА_2 , про скасування рішення та розпорядження про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду