Справа № 300/3280/21
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" лютого 2022 р. справа № 300/3280/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Скільського І.І., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного інспектора у сфері контролю за використанням та охороною земель управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області Цибуляка Богдана Ярославовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування припису,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , через уповноваженого представника адвоката Повха І.Д., звернувся до суду з адміністративним позовом до державного інспектора у сфері контролю за використанням та охороною земель управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області Цибуляка Богдана Ярославовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування припису №350/0/19-21-ДК/225Пр/03/01/-21 від 18.06.2021.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, з порушеннями вимог чинного законодавства винесено припис про усунення позивачем виявлених порушень земельного законодавства. Вказав, що зазначений припис не містить конкретних дій, які потрібно вчинити для усунення порушень, що є недопустимим, а Порядок оформлення, вручення (надсилання) приписів у разі виявлення порушень земельного законодавства втратив чинність, у зв`язку з чим суб`єкт владних повноважень не може самостійно вчиняти дії та виносити приписи. Також зазначив, що відповідачем не встановлено як і коли було створено штучне водоймище та ким саме, а обстеження водоймища та земельної ділянки було проведено у відсутності власника земельної ділянки. Таким чином, оскільки водоймище (ставок) існував ще до набуття позивачем у власність земельної ділянки вказаний припис є незаконним, у зв`язку з чим він підлягає скасуванню.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.31-32).
Відповідач - державний інспектор у сфері контролю за використанням та охороною земель управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області Цибуляк Б.Я., скористався правом подання відзиву. Так, у відзиві відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив з мотивів, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с.67-75). Вказав, що ним, відповідно до норм чинного законодавства України, в ході проведення перевірки було встановлено, що позивач використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням, оскільки на земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 розташована штучна водойма (ставок). Зазначив, що при проведенні перевірки ним з`ясовано в повній мірі всі обставини справи, а проведення перевірки за участі власника ділянки не передбачено чинним законодавством. Окрім цього штучна водойма (ставок) огороджена, на ній міститься напис - ловити рибу та купатися заборонено, а біля водойми збудована невелика будівля. Таким чином припис винесений у відповідності до вимог Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», а тому припис про усунення недоліків винесений правомірно. Просив у задоволенні позову відмовити.
Представник третьої особи відповідно до наданих пояснень (а.с.38-49) зазначив про правомірність оскаржуваного припису та просив відмовити у задоволенні позову з аналогічних підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Також вказав на необхідність пред`явлення позову до належного відповідача.
Представник позивача скористався правом на подання відповіді на відзив (а.с.92-99), згідно якого заперечення відповідача вважає безпідставними. Зазначив, що позивач не використовує належний йому водний об`єкт для риборозведення чи підприємницької діяльності, а фотодоказ наданий відповідачем про існування таблиці про заборону ловити рибу та купатись, не свідчить про вказане, оскільки з фотографії неможливо встановити належність земельної ділянки позивачу. Окрім цього відповідно до відповіді сільської ради позивач не використовує земельну ділянку для підприємницької діяльності.
Щодо необхідності заміни неналежного відповідача суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.
Положенням частини 4 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Відповідач суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача (пункт 9 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
За визначенням, наведеним у пункті 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Враховуючи, що державний інспектор у сфері контролю за використанням та охороною земель управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області Цибуляк Богдан Ярославович, який у розумінні пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є суб`єктом владних повноважень, як посадова особа органу державної влади, здійснює державний контроль за використанням та охороною земель та, у відповідності до покладених завдань, наділений повноваженнями щодо складання актів, протоколів, винесення постанов та приписів, суд вважає, що державний інспектор є належним відповідачем в даній адміністративній справі.
Таким чином, суд зазначає про відсутність правових підстав для заміни відповідача.
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, дослідивши і оцінивши докази, суд зазначає наступне.
Вважаючи даний припис протиправним, позивач звернувся до суду з вимогою про його скасування.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 187 Земельного кодексу України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.
Згідно ст. 188 ЗК України, державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.
Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель визначає Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (далі - Закон), який спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля.
Відповідно до ст. 4 Закону, об`єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону, державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Державний контроль за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2016 року №482 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності є завданнями Держгеокадастру.
Приписи пп. 25-1 п. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15, визначають, що Держгекадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використання та охороною земель усіх категорій і форм власності.
Зі змісту положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 року №308, вбачається, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності.
Відповідно до ст. 6 Закону, до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать, зокрема, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням.
Згідно ст. 9 Закону, державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом, зокрема, проведенням перевірок та розгляду звернень юридичних і фізичних осіб.
Приписи ст. 10 вказаного Закону, визначають, що державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право: безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків; складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності; у разі неможливості встановлення особи правопорушника земельного законодавства на місці вчинення правопорушення доставляти його до органів Національної поліції чи до приміщення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради для встановлення особи порушника та складення протоколу про адміністративне правопорушення; викликати громадян, у тому числі посадових осіб, для одержання від них усних або письмових пояснень з питань, пов`язаних з порушенням земельного законодавства України; передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення; проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для запобігання порушенням земельного законодавства України; звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що державні інспектори, як посадові особи Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, наділені повноваженнями вчиняти дії щодо здійснення перевірки дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, а також за її наслідками складати, зокрема, акт перевірки, приписи.
Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що цільовим призначенням земельної ділянки є допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення.
Згідно з ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Тобто, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання.
Землями сільськогосподарського призначення, згідно з ч.1 ст. 22 ЗК України, визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Частиною 2 ст. 22 Земельного кодексу України встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення відносяться а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Згідно із цією класифікацією вирізняють, зокрема, такі види цільового призначення сільськогосподарських земель: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (КВЦПЗ - 01.01.01); для ведення фермерського господарства (КВЦПЗ - 01.01.02); для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ - 01.01.03); для сінокосіння та випасання худоби (КВЦПЗ - 01.01.08).
Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з ч.1ст. 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.
Частиною 5 ст. 20 ЗК України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.
Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.
Цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.
Згідно з ст. 33 ЗК України, земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.
Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 37-1 ЗК України, земельні ділянки сільськогосподарського призначення, призначені для ведення особистого селянського господарства, фермерського господарства, розташовані у масиві земель сільськогосподарського призначення, можуть використовуватися їх власником, землекористувачем також для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без зміни цільового призначення таких земельних ділянок.
В розумінні ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.
Статтею 1 Водного Кодексу України визначено, що ставком є штучно створена водойма місткістю не більше 1 млн. кубічних метрів. Водойма - це безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об`єкт.
Право на створення штучних водойм надане власникам земельних ділянок відповідно до п. 2 ст. 59 ЗК України, яким передбачено, що власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про аквакультуру»аквакультура (рибництво) - це сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг; продукція аквакультури - одержані в результаті здійснення господарської діяльності всі види об`єктів аквакультури, а також вироблена з них харчова та нехарчова продукція, у тому числі харчова та запліднена ікра, що відносяться до сільськогосподарської продукції; рибницький ставок - рибогосподарський водний об`єкт, призначений для розведення, утримання та/або вирощування об`єктів аквакультури.
Окрім цього судом встановлено, що відповідно до листа старости села Маркова, у відповідь на запит представника позивача, зазначено, що земельна ділянка позивача знаходиться на території колишнього колгоспу « 17 вересня» (перейменовано на «Вільна Україна»), на якій за часів існування колгоспу було створено водозапірну яму у вигляді штучного ставка для водопою тварин.
У період з 2010 по 2015 рік в с. Маркова зафіксовано паводки, в результаті чого відбулися зсуви ґрунту, в тому числі на земельній ділянці ОСОБА_1 , у зв`язку з чим з метою укріплення та утримання присадибної ділянки, рішенням сільської ради від 12.09.2014 року було надано дозвіл на облаштування уже існуючого з часів колгоспу ставка, який розташований на ділянці позивача та, відповідно, надано дозвіл на виготовлення проектної документації.
Також зазначено, що позивач не використовує наданий йому водний об`єкт для риборозведення чи для підприємницької діяльності.
Вказане також підтверджується актом обстеження земельної ділянки позивача від 20.05.2019 року виданим сільською радою с. Маркова.
Наявність таких паводків та підтоплення земельної ділянки позивача підтверджується і наданими суду відеозаписами.
Таким чином твердження відповідача про те, що на огорожі земельної ділянки позивача міститься напис - ловити рибу та купатися заборонено, який свідчить про розведення позивачем риби та здійснення ним підприємницької діяльності, суд оцінює критично.
Враховуючи зазначене, відомостей про те, що саме позивачем на власній ділянці створено штучну водойму (ставок) для використання її не за цільовим призначенням матеріали справи не містять, а судом встановлено, що на земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства, яка була передана позивачу сільською радою у власність, вже був наявний ставок.
Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних доказів, які б чітко вказували на факт порушення позивачем вимог ЗК України, а саме використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, а тому оскаржуваний припис №350/0/19-21-ДК/225Пр/03/01/-21 від 18.06.2021 є протиправним та підлягає скасуванню.
У відповідності до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути 908,00 грн., судового збору, сплаченого відповідно до квитанції №А6КК-РКК5-92К6-6С1Е від 03.07.2021.
На підставі викладеного, керуючись статтями 139, 242-246, 255, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати припис державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Івано-Франківської області - головного спеціаліста відділу контролю за використанням та охороною земель у Богородчанському, Галицькому, Тисменицькому, Тлумацькому районах та містах Івано-Франківську та Тисмениці Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області №350/0/19-21-ДК/225Пр/03/01/-21 від 18.06.2021.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач: державний інспектор у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Івано-Франківської області - головний спеціаліст відділу контролю за використанням та охороною земель у Богородчанському, Галицькому, Тисменицькому, Тлумацькому районах та містах Івано-Франківську та Тисмениці Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області Цибуляк Богдан Ярославович, вул. Сахарова, 34, м. Івано-Франківськ, 76014;

третя особа: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, , вул. Сахарова, 34, м. Івано-Франківськ, 76014.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.