Справа № 240/2360/21
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2022-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
07 лютого 2022 року м. Житомир справа №240/2360/21
категорія 112040200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Коростенського міського центру зайнятості про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Коростенського міського центру зайнятості (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Коростенського міського центру зайнятості щодо відмови в наданні їй статусу безробітного та припинення виплат по безробіттю;
- зобов`язати Коростенський міський центр зайнятості надати їй статус безробітної з 29 грудня 2020 року та поновити виплату допомоги по безробіттю з 29 грудня 2020 року;
- стягнути з Коростенського міського центру зайнятості на її користь 3000,00 гривень понесених витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 29 грудня 2020 року рішенням Коростенського міського центру зайнятості їй було призначено допомогу по безробіттю відповідно до статті 22 Закону України від 02.03.2000 № 1533-III "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". Проте, цього ж дня відповідач прийняв рішення про припинення виплати їй такої допомоги у зв`язку з припинення реєстрації як безробітної. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що з 26.02.2011 вона отримує пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку. Однак, позивач зазначає, що 22.12.2020 їй було призначено пенсію по інвалідності, а відтак на момент звернення до відповідача із заявою про призначення допомоги по безробіттю, вона на підставі п. 2 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" мала право на встановлення їй статусу безробітного, як особою з інвалідністю ІІ групи, яка не досягла встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності. З огляду на вказані обставини, ОСОБА_1 вважає, що Коростенський міський центр прийняв протиправне рішення та порушив її право на отримання допомоги по безробіттю, а тому вона звернулась з даним позовом до суду.
Ухвалою від 22 лютого 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі №240/2360/21 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
Крім того, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
16 березня 2021 року до суду надійшов відзив Коростенського міського центру зайнятості на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач заперечував проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи таку позицію відповідач зазначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Водночас, при обміні даними з Міністерством фінансів України за результатами верифікації (звірки) Коростенським міським центром було встановлено, що з 26.02.2011 ОСОБА_1 призначена пенсія за віком. Зазначена інформація також була підтверджена в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. Разом з тим, при реєстрації в службі зайнятості позивач не повідомила про те, що скористалась правом дострокового виходу на пенсію та з 26.02.2011 є отримувачем пенсії за віком по Закону України "Про державну службу" зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статусу і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Відтак, 29 грудня 2020 року у зв`язку з встановленням факту подання ОСОБА_1 недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання статусу безробітного та призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття, Коростенським міським центром було прийнято рішення про припинення її реєстрації як безробітної та припинення виплати їй допомоги по безробіттю. Враховуючи вказані обставини, Коростенський міський центр вважає, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України, а тому просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.
Відповідно до норм ст.ст. 257, 263 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
З наявної у матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_1 вбачається, що 02.03.2020 ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" було звільнено з роботи в Управлінні агропромислового розвитку Коростенської районної державної адміністрації у зв`язку з його ліквідацією (а.с.7).
У зв`язку з цим, в грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Коростенського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю.
За наслідками розгляду цієї заяви Коростенський міський центр зайнятості прийняв рішення про реєстрацію ОСОБА_1 як безробітної та призначення їй з 29.12.2020 по 25.02.2022 допомоги по безробіттю, як застрахованій особі без урахування страхового стражу відповідно до частин 2, 4 статті 22 та частини 3 статті 23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", як особі передпенсійного віку.
Однак, під час перевірки обґрунтованості виплати ОСОБА_1 страхової виплати по безробіттю Коростенським міським центром зайнятості з Пам`ятки "Опрацювання рекомендацій за результатами верифікації", яка надійшла по обміну даними з Міністерством фінансів України, було встановлено інформацію, що ОСОБА_1 скористалась правом дострокового виходу на пенсію, оскільки їй з 26.02.2011 було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статусу і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; з 04.05.2020 - пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статусу і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а з 22.12.2020 - пенсію по інвалідності.
Вказані обставини також були підтверджені листом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 02.02.2021 №0600-0211-8/9799.
По даному факту Коростенським міським центром зайнятості 26.01.2021 був складений акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".
Оскільки, отримання ОСОБА_1 з 26.02.2011 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку суперечить пункту 1 частини 1 статті 43 Закону України "Про зайнятість населення", де зазначено, що статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), Коростенський міський центр зайнятості дійшов висновку, що вона, як особа, яка скористалась правом дострокового виходу на пенсію, не може бути визнана безробітною, не має права бути облікованою у службі зайнятості як така, що шукає роботу, та відповідно не має права на отримання допомоги по безробіттю.
У зв`язку з цим, комісією щодо розслідування страхових випадків Коростенського міського центру зайнятості було прийнято рішення, оформлене протоколом від 26.01.2021, про зняття ОСОБА_1 з обліку як безробітної з 29.12.2020 - з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення.
29 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Коростенського міського центру зайнятості із заявою про надання роз`яснення підстав для припинення її реєстрації у статусі безробітної та виплати допомоги по безробіттю.
У відповідь на вказану заяву Коростенський міський центр зайнятості надіслав позивачу лист від 05.02.2021 №96-21 в якому повідомив, що виплату допомоги по безробіттю їй було припинено у зв`язку з припиненням реєстрації як безробітної. В свою чергу, реєстрація у службі зайнятості як безробітної були припинена у зв`язку з встановленням факту подання нею недостовірних даних та документів на підставі яких приймалось рішення про надання їй статусу безробітного та призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття, а саме факту того, що з 26.02.2011 вона отримує пенсію за віком, що згідно з пунктом 1 частини 1 статті 43 Закону України "Про зайнятість населення" позбавляє її права на встановлення статусу безробітної.
ОСОБА_1 вважає, що таке рішення Коростенського міського центру зайнятості є протиправним та таким, що безпідставно позбавило її, як особу, яка з 22.12.2020 отримує пенсію по ІІ групі інвалідності, права на отримання матеріальної допомоги по безробіттю, оскільки, з огляду на положення пункту 2 частини 1 статті 43 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", така допомога гарантується особам з інвалідністю, які не досягли встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку та отримують пенсію по інвалідності. З огляду на зазначене, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовим відносинам, суд зазначає наступне.
Спірним питанням, у межах даної справи, є те, чи має право особа на отримання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю, у контексті положень частини 1 статті 43 Закону України "Про зайнятість населення", за умови, що такій особі призначалась пенсія за вислугу років зі зниженням пенсійного віку, однак, на час звернення до центру зайнятості за призначенням вищезазначеної допомоги, така вже була переведена на інший вид пенсії - пенсію по інвалідності.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначені Законом України від 02.03.2000 №1533-III "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (далі - Закон №1533-III).
За визначенням, наведеним у пункті 1 статті 1 Закону №1533-III, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №1533-III право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.
Пунктом 6 статті 1 Закону №1533-III передбачено, що об`єктом страхування на випадок безробіття є страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи (члена її сім`ї, іншої особи) виникає право на отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 Закону №1533-III.
При цьому, страховим випадком, згідно пункту 8 статті 1 Закону №1533-III, є подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; або ж через яку застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.
Частиною 1 статті 7 Закону №1533-III встановлено, що одним із видів забезпечення за цим Законом є допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності.
Умови та тривалість виплати допомоги по безробіттю визначені статтею 22 Закону №1533-III.
Згідно з частиною 1 статті 22 Закону №1533-III право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Зі змісту вищезазначеної норми вбачається, що особа набуває право на отримання допомоги по безробіттю у випадку дотримання таких умов:
1) наявності статусу застраховано особи;
2) визнання особи у встановленому законом порядку безробітною;
3) наявності протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, страхового стажу не менше ніж шість місяців.
Під час розгляду справи судом встановлено, що підставою для прийняття Коростенським міським центром зайнятості оскаржуваного рішення про припинення реєстрації ОСОБА_1 як безробітної, та як наслідок припинення виплати їй допомоги по безробіттю став встановлений відповідачем факт призначення їй з 26.02.2011 пенсії за віком по Закону України "Про державну службу" зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статусу і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що, з огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України від 05.07.2012 № 5067-VI "Про зайнятість населення", позбавляє її права на отримання статусу безробітної.
Перевіривши правомірність прийняття відповідачем такого рішення із зазначених у ньому підстав, суд встановив наступне.
Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначені в Законі України від 05.07.2012 № 5067-VI "Про зайнятість населення" (далі - Закон №5067-VI).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №5067-VI безробітний - це особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
При цьому, пункт 14 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 р. № 792, передбачає, що статус безробітного надається особам, які зазначені у частині першій статті 43 Закону України "Про зайнятість населення".
Згідно з частиною 1 статті 43 Закону №5067-VI статус безробітного може набути:
1) особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи;
2) особа з інвалідністю, яка не досягла встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" та "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю";
3) особа, молодша 16-річного віку, яка працювала і була звільнена у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема припиненням або перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності (штату) працівників.
Із конструкція вказаної правової норми вбачається, що частина 1 статті 43 Закону №5067-VI визначає три самостійні підстави для встановлення особі статусу безробітної.
Зокрема, пункт 1 частини 1 статті 43 Закону №5067-VI визначає, що особа має право на отримання статусу безробітного за одночасної наявності таких умов: - вона є особою працездатного віку; - їй не призначалась пенсія (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років); - не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів через відсутність роботи; - готова та здатна приступити до роботи.
З наявного у матеріалах листа Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 02.02.2021 №0600-0211-8/9799 вбачається, що ОСОБА_1 з 26.02.2011 було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статусу і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; з 04.05.2020 - пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статусу і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а з 22.12.2020 - пенсію по інвалідності.
Суд погоджується з доводами відповідача, що факт призначення особі пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку позбавляє таку особу права на встановлення статусу безробітної на підставі пункту 1 частини статті 43 Закону №5067-VI.
Водночас, як вже було зазначено судом, стаття 43 Закону №5067-VI передбачає три самостійні підстави для встановлення особі статусу безробітної, а відтак наявність будь-якої із них надає особі право на встановлення вказаного статусу.
Так, пункт 2 частини 1 статті 43 Закону №5067-VI передбачає, що особа має право на отримання статусу безробітного за одночасної наявності таких умов: - вона є особою з інвалідністю; - не досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу.
Наявною у матеріалах справи довідкою до акту огляду МСЕК серії ЖИА №028252 від 24.03.2005 підтверджується, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи.
Згідно паспортних даних позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак на момент звернення до Коростенського міського центру зайнятості (грудень 2020 року) їй виповнилось 58 років. Вказане свідчить, що встановленого частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" 60-річного пенсійного віку вона не досягла.
Крім того, з довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 16.02.2020 №143 вбачається, що з 22.12.2020 ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності.
Вищезазначені обставини, що були встановлені судом під час розгляду справи та підтверджені наявними у матеріалах справи доказами, свідчать на користь висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання статусу безробітного, так як відповідає критеріям, передбаченим пункті 2 частини 1 статті 43 Закону №5067-VI.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 44 Закону № 5067-VI зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону.
З приводу доводів Коростенського міського центру зайнятості про те, що факту отримання позивачем з 26.02.2011 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно з пунктом 1 частини 1 статті 43 Закону України "Про зайнятість населення" позбавляє її права на встановлення статусу безробітної, суд зазначає наступне.
Як слідує з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 02.02.2021 №0600-0211-8/9799, ОСОБА_1 дійсно з 26.02.2011 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статусу і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; з 04.05.2020 - пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статусу і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а з 22.12.2020 - пенсію по інвалідності.
Однак, той факт, що позивач в період з 26.02.2011 по 22.12.2020, тобто до звернення за призначення допомоги по безробіттю, отримувала пенсію за вислугу років зі зниженням пенсійного віку, значення для вирішення питання наявності у неї права на отримання статусу безробітного не має, так як відповідність особи вимогам закону для отримання статусу безробітного, повинна визначатись саме на час звернення особи за встановленням такого статусу.
В спірних правовідносинах позивач на момент звернення до Коростенського міського центру зайнятості із заявою про встановлення їй статусу безробітної та призначення у зв`язку з цим матеріальної допомоги по безробіттю отримувала пенсію по інвалідності та відповідала визначеним у пункті 2 частини 1 статті 43 Закону №5067-VI вимогам для надання їй вказаного статусу та призначення відповідної допомоги.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що Коростенський міський центр зайнятості діяв протиправно приймаючи рішення, оформлене протоколом від 26.01.2021, про зняття ОСОБА_1 з 29.12.2020 із обліку як безробітної та припинення виплати їй допомоги по безробіттю.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем під час розгляду справи доведено та підтверджено наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, натомість відповідачем не спростовано наявність у ОСОБА_1 права на встановлення з 29.12.2020 статусу безробітної та отримання відповідної допомоги по безробіттю. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Позивач на підставі пункт 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" була звільнений від сплати судового збору за подачу даного позову до суду.
Водночас, у позові позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь 3000,00 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.
Розглянувши зазначену вимогу позивача, суд зазначає наступне.
Згідно з частинами першою третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною четвертою статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 КАС України).
Частиною 7 статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року (справа №810/3806/18, справа №810/2816/18, справа №810/3806/18), від 22 листопада 2019 року (справа №810/1502/18).
Для підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 до матеріалів справи додала: договір про надання правової допомоги від 15.02.2021, укладений між нею та адвокатом Дмитренком В.В., акт виконаних робіт від 17.02.2021 із зазначенням у ньому про надання адвокатом послуг з підготовки процесуальних документів вартістю 3000,00 гривень, а також прибутковий касовий ордер №15-02-2021 від 15.02.2021 про отримання гонорару в сумі 3000,00 гривень.
Беручи до уваги зміст виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та їх вартість, суд вважає, що витрати на правничу допомогу за такі послуги є співмірними.
Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, враховуючи предмет спору, конкретні обставини справи, суть наданих послуг, суд, за критеріями обґрунтованості розміру витрат на правову допомогу та пропорційності до предмета спору, суд приходить до висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 гривень.
Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправним та скасувати рішення Коростенського міського центру зайнятості, оформлене протоколом від 26.01.2021, про зняття ОСОБА_1 з 29.12.2020 із обліку як безробітної та припинення виплати їй допомоги по безробіттю.
Зобов`язати Коростенський міський центр зайнятості встановити ОСОБА_1 з 29.12.2020 статус безробітної та призначити відповідно до статей 22, 23 Закону України від 02.03.2000 №1533-III "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплату допомоги по безробіттю.
Стягнути з Коростенського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович