Справа № 140/11025/21
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року ЛуцькСправа № 140/11025/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Волинській області про визнання протиправними дій, стягнення грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Управління Держпраці у Волинській області (надалі Управління, відповідач) про визнання протиправними дії, щодо нарахуванння та виплати невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення в сумі 10 026,54 грн. та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 10 026,54 грн., які передбачені статтями 54, 57 Закону України «Про державну службу» та стягнення з відповідача невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення в сумі 10 026,54 грн. та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 10 026,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з 21.03.2017 по 05.05.2021, обіймав посаду головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Волинській області. Зазначає, що відповідно до ст.ст. 54 та 57 Закону України «Про державну службу» державні службовці мають одержувати грошову допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні їм щорічної основної оплачуваної відпустки та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

12.04.2021 позивачем надіслано рекомендованим листом на адресу Управління заяву на відпустку відповідно до ч. 12. ст. 12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік). Одночасно із даною заявою позивач надіслав також заяви відповідно до ст.ст. 54, 57 Закону України «Про державну службу» про надання грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної оплачуваної відпустки та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

В подальшому 19.04.2021 позивач на адресу відповідача надіслав заяву про звільнення за власним бажанням в порядку ч. 3. ст. 38 КЗпП України з 05.05.2021 року.

Управлінням 05.05.2021 керуючись статтями 5, 86, 89 Закону України «Про державну службу» частиною 3 статті 38 КЗпП України, статтею 24 Закону України «Про відпустки» було видано наказ № 222-к про припинення державної служби ОСОБА_1 . Однак в супереч статті 116 КЗпП України в день звільнення та станом на час подачі позовної заяви позивачу не проведено виплати за заявами від 12.04.2021 відповідно до ст. 54, 57 Закону «Про Держану службу», хоча як зазначив позивач йому відомо, що такі виплати проводились в управлінні.

Вважає, що виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам бюджетної сфери передбачено Законами України, постановами КМУ та іншими нормативно-правовими актами. Умовою виплати допомоги на оздоровлення є факт надання працівникові щорічної відпустки (або її частини). Ця матеріальна допомога є обов`язковою, і кошти на її виплату мають бути затверджені кошторисом. При цьому під час формування фонду оплати праці на рік для кожного працівника передбачається одна допомога на оздоровлення.

Також згідно п. 2 ст. 54 Закону України «Про державну службу» державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2016 №500 затверджено Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Порядком визначено, що державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви. Зазначена матеріальна допомога виплачується за заявою працівника. Рішення про надання такої матеріальної допомоги ухвалюється керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів на що мету.

На підставі вищевикладеного вважає протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, які передбачені статтями 54, 57 Закону України «Про державну службу» та стягнути з відповідача невиплачену грошову допомогу на оздоровлення в сумі 10 026,54 грн. та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі 10 026,54 грн.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі та відповідно до статей 12, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.24).

У відзиві на позовну заяву від 01.11.2021 №4647/10-02 (а.с.40-49) відповідач не погодився з даним позовом та вважає його безпідставним. Зазначає що із заявою про надання щорічної основної оплачуваної відпустки ОСОБА_1 до Управління у 2021 році не звертався. Щорічна відпустка (чи її частини) у 2021 році за період роботи з 21.03.2020 по 21.03.2021 (робочий рік) позивачу не надавалась. Таким чином, підстав для надання згідно із заявою від 12.04.2021 грошової допомоги при надання щорічної основної відпустки відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу» не було. Управління зауважує, що право на отримання грошової допомоги відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу» виникає у держслужбовця у разі надання щорічної відпустки, а не у разі виникнення права на відпустку.

Також відповідач зазначає, що надання матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань це право керівника а не його обов`язок, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону України «Про державну службу», державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пунктів 2, 3 «Порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2016 №500, державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви. Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Крім того, відповідач звертає увагу, що підстави стверджувати, про допущення відносно ОСОБА_1 дискримінації шляхом ненадання останньому вказаної допомоги, відсутні, оскільки впродовж 2021 року неодноразово державним службовцям Управління було відмовлено у наданні матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а не лише позивачу з вищевказаних підстав.

Вважає позов безпідставним та просить у його задоволенні відмовити повністю.

Ухвалою суду від 04.11.2021 відмовлено в задоволенні клопотання Управління про залишення позову без розгляду (а.с.83).

У письмових запереченнях від 06.11.2021, які надійшли на адресу суду 10.11.2021 за вх. №52952/21 позивач не погоджується із доводами відповідача викладеного у відзиві, та підтримав свою позицію зазначену в позовній заяві. Додатково звертає увагу на те, що відповідно до наказу 122-к від 05.05.2021 року станом на вказану дату у позивача будо не використано 14 календарних днів щорічно основної оплачуваної відпустки в праві на використання якої йому було відмовлено, керівництвом Управління, шляхом відмови у прийняті та погодженні такої заяви. У зв`язку з чим ОСОБА_1 скористався правом на відпустку передбаченим ч. 12. ст. 12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Крім того, зазначає що 12.04.2021 позивачем було надіслано рекомендованим листом на адресу Управління заяву на відпустку відповідно до ч. 12. ст. 12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік) у зв`язку з тим, що заяву про надання щорічної основної відпустку, у мене не приймали та не реєстрували у вище зазначеному Управлінні (а.с.87-91).

Інших заяв по суті справи від сторін не надходили. Сторони скористались своїм правом щодо подачі заяв по суті справи.

Крім того, учасники справи не зверталися із клопотаннями про розгляд справи в судовому засіданні, оформленими відповідно до вимог статті 167 КАС України.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 від 10.11.2015 (а.с.21).

Відповідно до наказу Управління від 21.03.2017 № 52-к ОСОБА_1 був призначений на посаду головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Волинській області з 21.03.2017 (а.с.52).

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 12.04.2021 звернувся до начальника Управління із заявою про надання додаткової оплачуваної відпустки, тривалістю 14 календарних днів, як учаснику бойових дій з 19.04.2021, відповідно до ч. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.53).

Також, аналогічну заяву та заяви відповідно про надання грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної оплачуваної відпустки та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до статей 54, 57 Закону України «Про державну службу» позивач надіслав рекомендованим листом на адресу Управління 12.04.2021 (а.с.10-13, 55-58).

Наказом начальника Управління від 12.04.2021 №36-в надано ОСОБА_1 додаткову відпустку, як учаснику бойових дій тривалістю 14 (чотирнадцять) календарних днів з 19.04.2021 по 04.05.2021 включно. Підстава: посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_1 від 10.11.2015, заява позивача від 12.04.2021 з резолюцією начальника Управління (а.с.54).

19.04.2021 ОСОБА_1 рекомендованим листом направлено на адресу відповідача заяву про звільнення його за власним бажанням з 05.05.2021 у зв`язку з тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (а.с.14-16).

Наказом Управління від 05.05.2021 №222-к Про припинення державної служби С.Немержицьким, звільнено позивача з посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Волинській області 05.05.2021 відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу», частини 3 статті 38 Кодексу Законів про працю України за власним бажанням, внаслідок порушення Управлінням законодавства про працю. Відділу бухгалтерського обліку, фінансового, господарського та інформаційного забезпечення нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, грошову компенсацію за 14 (чотирнадцять) календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 21.03.2020 по 05.05.2021, за 15 (п`ятнадцять) календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби та повести повний розрахунок згідно чинного законодавства (а.с.17, 60).

ОСОБА_1 ознайомлений з розрахунковим листом 05.05.2021 (а.с.18, 63).

Згідно платіжного доручення №254 від 05.05.2021 ОСОБА_1 отримав розрахункові за травень 2021 року в сумі 32680,10 грн. (а.с.64).

Позивач вважає, що Управлінням вчинено протиправні дії щодо не виплати грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідно до заяв від 12.04.2021 у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача невиплачену грошову допомогу на оздоровлення в сумі 10 026,54 грн. та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі 10 026,54 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про державну службу», державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України «Про відпустки».

Згідно із положеннями ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Право на відпустки забезпечується:

- гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом;

- забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Із аналізу наведених вище положень слідує, що державному службовцю гарантоване право на отримання щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 30 календарних днів, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. При цьому, відповідне право державного службовця може бути реалізоване ним шляхом подання відповідної заяви.

В той же час, безпосередньо підставою для виплати працівникові грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати є наказ роботодавця про надання йому щорічної основної відпустки із виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

В даному ж випадку, як уже було встановлено судом вище, Наказом Управління від 05.05.2021 №222-к Про припинення державної служби С.Немержицьким, звільнено позивача з посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Волинській області 05.05.2021 відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу», частини 3 статті 38 Кодексу Законів про працю України за власним бажанням, внаслідок порушення Управлінням законодавства про працю.

Даним наказом також вирішено виплатити ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, грошову компенсацію за 14 (чотирнадцять) календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 21.03.2020 по 05.05.2021, за 15 (п`ятнадцять) календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби та повести повний розрахунок згідно чинного законодавства.

Як слідує із матеріалів справи 12.04.2021 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання додаткової оплачуваної відпустки, тривалістю 14 календарних днів, як учаснику бойових дій з 19.04.2021, відповідно до ч. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.04.2021 відповідачем було видано наказ про надання позивачу щорічної основної відпустки.

При цьому, суд зазначає, що підставою для виплати особі грошової допомоги, передбаченої ст. 57 Закону України «Про державну службу», є саме факт надання щорічної основної відпустки, а не виникнення у особи права на отримання відповідної відпустки.

Суд також звертає увагу на те, що предметом оскарження в межах даної адміністративної справи є дії Управління щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Разом із тим, за відсутності відповідного наказу про надання позивачу щорічної основної відпустки, підстави вважати, що з боку Управління протиправних дій щодо невиплати відповідної допомоги, на переконання суду, відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, а також беручи до уваги відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, які б підтверджували факт надання позивачу основної щорічної відпустки на підставі поданої ним заяви від 12.04.2021, суд приходить до висновку про те, що посилання позивача на допущені з боку відповідача протиправні дії саме щодо невиплати одноразової грошової допомоги є необґрунтованими.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог у цій частині.

Не підлягає задоволенню також вимога позивача про визнання протиправними дій щодо невиплати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, з огляду на таке.

На виконання ст. 50 Закону України «Про державну службу», держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону «Про державну службу» державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Умови надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розмір визначено Порядком надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року №500 (далі - Порядок №500).

Згідно з пунктом 2 Порядку №500, державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Нормами пункту 3 Порядку №500 визначено, що рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

З аналізу вищезазначених правових норм убачається, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника, яке може бути реалізоване в межах затвердженого фонду оплати праці, або не реалізоване взагалі. Рішення про надання такої матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів на цю мету. Наявність чи відсутність обставин для надання такої допомоги є оціночним поняттям, а тому подання заяви не є безумовною підставою для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань.

З врахуванням викладеного можна дійти висновку, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не належить до обов`язкових виплат, а її виплата здійснюється на підставі обґрунтованої заяви працівника за рішенням керівника відповідного органу у межах встановленого фонду оплати праць.

На думку НАДС, викладену у листі від 20.02.2017 №1503/13-17 щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань державним службовцям, оскільки матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою, то вона може бути виплачена державному службовцю за рішенням керівника державної служби у державному органі лише за наявності коштів фонду оплати праці на її виплату у розмірі середньомісячної заробітної плати або не виплачуватись взагалі.

Тобто керівник Управління будучи наділеним сукупністю прав та обов`язків, що надають йому можливість на власний розсуд приймати рішення, має дискреційні повноваження, щодо можливого надання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань.

Згідно Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Крім того, суд враховує, що згідно з листа завідуючого сектору персоналу від 19.10.2021 за 5 місяців 2021 року 8 працівникам Управління була надана матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань, в той же час відмовлено в її наданні 9 працівникам, в тому числі позивачу (а.с.66).

Згідно з нормами частини 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України у даній справі не вирішується, у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 72-77, 90, 241, 242, 243, 245, 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про державну службу», Закону України «Про відпустки», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Управління Держпраці у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22-В, код ЄДПОУ 39810267) про визнання протиправними дій, стягнення грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський