Справа № 140/16150/21
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року ЛуцькСправа № 140/16150/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

при секретарі судового засідання Щерблюк Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С. про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С. ( далі -відповідач, приватний виконавець Пирога С.С.) про визнання протиправною та скасування постанови від 08.12.2021 ВП № 67809605 про стягнення з боржника основної винагороди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні у відповідача перебуває виконавчий лист з виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/7017/15-ц від 24.03.2017 у ВП №67809605 про стягнення заборгованості з позивача в сумі 2843954,56 гривень.

08.12.2021 за заявою стягувача відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про стягнення із боржника основної винагороди виконавця в сумі 284395,46 гривень.

Позивач вважає, що вказана постанова винесена із порушенням вимог ст. 27 Закону України Про виконавче провадження та «Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця» затвердженого Постановою КМ України від 08.09.2016 № 643 (далі Порядок № 643), а також і судовій практиці, яким стверджується можливість стягнення виконавцем винагороди у розмірі 10% суми, яка фактично стягнута, а не від суми, яка підлягає стягненню. Саме такі норми діяли на момент виникнення заборгованості. Тому, визначена приватним виконавцем сума стягнення основної винагороди в оскаржуваній постанові не відповідає вимогам чинного законодавства. З цих підстав позов просить задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами Глави 11 Розділу 2 Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ КАС України, судове засідання призначено на 11:00 год. 21.01.2022. 21.01.2022 в справі оголошено перерву до 14:30 год. 26.01.2022 та 14:30 год. 27.01.2022.

Відповідач в письмовому відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив та зазначив, що 08.12.2021 за заявою стягувача було відкрито виконавче провадження про стягнення з позивача заборгованості. При відкритті виконавчого провадження винесено постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 10% суми, що підлягає стягненню 284395,46 грн. Зазначає, що нормами ст. ст. 26, 27, 45 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Порядку № 643 визначено порядок та умови стягнення основної винагороди виконавця при примусовому виконанні рішення суду та її розмір, які ним в повній мірі було дотримано. З врахуванням викладеного просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 21.01.2022 проти задоволення позову заперечив із підстав викладених у відзиві та в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

В судове засідання 27.01.2022 відповідач не прибув, при цьому подав заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача в судовому засіданні 21.01.2022, дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що у відповідача на примусовому виконанні перебуває ВП № 67809605 з виконання виконавчого листа у справі № 161/7017/15-ц від 24.03.2017, виданого Луцьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 2801925,68 грн та 42028,88 грн судових витрат.

08.12.2021 за заявою стягувача відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67809605, пунктом 3 якої стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця в сумі 284395,46 грн (а.с.31).

В цей же день виконавцем винесено постанову про стягнення основної винагороди в сумі 284395,46 грн (а. с. 54).

Матеріалами справи підтверджується, що державним виконавцем вже здійснювалось примусове виконання виконавчого листа у справі № 161/7017/15-ц від 24.03.2017 у ВП №54486650.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.04.2021 у справі № 140/16535/20 визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) ВП №54486650 від 16.11.2020 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в сумі 284395,46 грн. Рішення суду набрало законної сили 29.05.2021 (а. с. 7-10).

Як вбачається із відмітки на виконавчому листі (а.с. 49 зворот) 25.11.2021 державним виконавцем було повернуто виконавчий лист на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», підстава - стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За приписами частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII).

З наведених законодавчих норм вбачається, що виконавець зобов`язаний вчинити виконавчі дії у спосіб, передбачений виконавчим документом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Як вбачається із частини 5 статті 26 даного Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною другою даної статті визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Як встановлено частиною четвертою статті 27 Закону №1404-VIII постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

За приписами частин п`ятої, дев`ятої статті 27 Закону №1404-VIII визначено, коли виконавчий збір не стягується.

Згідно з частиною 3 статті 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Частиною 5 статті 37 Закону №1404-VIII визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Виходячи із досліджених судом письмових документів та враховуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про правомірність винесення відповідачем постанови по стягнення основної винагороди приватного виконавця, враховуючи наступне.

Предметом спірних правовідносин в даній справі є законність постанови приватним виконавцем від 08.12.2021 у ВП 67809605 про стягнення основної винагороди в сумі 284395,46 грн, винесеної одночасно при відкритті виконавчого провадження.

З даного приводу суд зазначає, що нормами ст. 37 Закону №1404-VIII передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, яким в даному випадку скористався стягувач, про що свідчить його заява від 07.12.2021 (а.с. 48).

Частиною 1 статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до частин 2-4 статті 31 Закону №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частина 5 статті 31 Закону №1403-VIII передбачає, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина 6 статті 31 Закону №1403-VIII).

Відповідно до частини 7 статті 31 Закону №1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання статті 31 Закону №1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкції № 512/5), вона розроблена відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону №1404-VIII. Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону та у разі виконання рішення Європейського суду з прав людини (пункт 1, 3 Інструкції № 512/5).

З огляду на вимоги наведених норм, початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, в тому числі про стягнення основної винагороди із зазначенням відсотка суми, що підлягає стягненню. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.

Винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження, в силу частини 7 статті 31 Закону №1403-VIII, є обов`язком приватного виконавця.

Відтак, приватним виконавцем правомірно одночасно з відкриттям виконавчого провадження №67809605 винесено постанову про стягнення основної винагороди.

На даний час примусове виконання рішення суду за заявою стягувача триває і воно не є завершеним.

Що стосується визначення розміру винагороди виконавця, зазначеної в оскаржуваній постанові, то суд зазначає наступне.

Аналізуючи положення частин 4, 5 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», суд приходить до висновку, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Стягнення основної винагороди законодавцем пов`язується саме з початком примусового виконання. При цьому, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, та стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум.

Суд вважає помилковими доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 27 Закон № 1404-VIII (які визначають розмір виконавчого збору), оскільки ця норма Закону не регулює питання визначення розміру основної винагороди приватного виконавця. Такий розмір визначено пунктом 19 Порядку №643.

Однак як вже вказувалось вище, частиною 7 статті 31 Закону № 1403-VIII передбачено право приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди.

У даному випадку при визначенні відсотка основної винагороди приватний виконавець виходив із розміру сум вказаних у виконавчому листі, що підлягають стягненню, та з врахуванням того, що виконується рішення майнового характеру.

Водночас суд враховує, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, виконавчого провадження яке триває.

З врахуванням зазначеного, необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, що винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках її неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа, і в подальшому вона може бути скорегованою, з врахуванням норм статті 31 Закону № 1403-VIII та Порядку № 643.

Крім того, враховуючи вищевикладене та те, що виконавче провадження на даний час триває, невірне визначення суми основної винагороди у постанові приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, ніяким чином не впливає на права позивача та в подальшому за результатами примусового виконання може бути скореговане, та не тягне за собою необхідності визнання такої постанови протиправною та її скасування.

Проаналізувавши вищенаведене суд вважає, що оскаржувана постанова винесена із дотриманням вимог ст. ст.18, 26, 27, 45 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», п.19 Порядку № 643.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що подібні правовідносини були предметом судового розгляду і суд надав їх правову оцінку, враховуючи наступне.

Як встановлено в судовому засідання та підтверджується матеріалами справи, виконавче провадження ВП №54486650 було завершено з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст.37 Закону №1404-VIII, про що свідчать відповідні відмітки на виконавчому листі. Рішення суду в межах даного виконавчого провадження виконано не було і заборгованість із боржника не стягнута.

Тобто, виходячи із норм законодавства, ВП №54486650 є завершеним. Саме в межах даного виконавчого провадження боржником в судовому порядку оскаржено постанову про стягнення з нього виконавчого збору від 16.11.2020, яка в подальшому скасована судом.

Рішення суду у справі 140/16535/20, яким скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 16.11.2020 у ВП №54486650 стосується саме даного виконавчого провадження та немає ніякого правового значення при оцінці обставин та правомірності винесення постанови від 08.12.2021.

Предметом оскарження в даній справі є постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди від 08.12.2021 у ВП №67809605, яка за своїм змістом є новими правовідносинами, що виникли між позивачем та відповідачем після винесення постанови про відкриття у ньому виконавчого провадження.

Також не можуть бути взяти до уваги твердження позивача про застосування до даних правовідносин практики Верховного Суду, наведеної у позовній заяві, якими, на його думку, вирішувались подібні правовідносини, враховуючи наступне.

Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, не можуть бути застосовані до даних правовідносин оскільки у цій постанові розглядалося питання застосування положень статей 27, 39, 40 Закону № 1404, а не статті 31 Закону №1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643 що суттєво впливає на застосування таких позицій.

Що стосується інших судових рішень, то у них надано правову оцінку відповідним постановам приватного виконавця про стягнення основної винагороди за наслідками примусового виконання, а не при відкритті виконавчого провадження, коли примусове виконання ще триває і виконавче провадження є незавершеним. Тобто, за своїм змістом предмет спірних правовідносин в цій справі є іншим ніж в тих справах Верховного Суду на які посилається позивач.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.241, 242, 243, 245, 246, 268, 287, 295, 297, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С. про визнання протиправною та скасування постанови від 08.12.2021 ВП 67809605 про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 284395,46 грн. відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Р.С. Денисюк