Справа № 360/483/21
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 360/483/21

адміністративне провадження № К/9901/48642/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії, наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Луганської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення Першої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 23 листопада 2020 року № 37 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ в.о керівника Луганської обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року № 2046к про звільнення її з посади прокурора Лисичанської місцевої 26 прокуратури Луганської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру; поновити її в органах Луганської обласної прокуратури на рівнозначній (рівноцінній) посаді прокурора Лисичанської місцевої прокуратури з 01 січня 2021 року, зарахувавши час вимушеного прогулу у загальний строк служби в органах прокуратури України та стягнути з Луганської обласної прокуратури на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 23 листопада 2020 року №37 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора» ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасувати наказ в.о. керівника Луганської обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року №2046к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Поновити ОСОБА_1 на роботі в Лисичанській окружній прокуратурі Луганської області. Зобов`язати Луганську обласну прокуратуру та Офіс Генерального прокурора прийняти всі необхідні рішення, здійснити дії щодо поновлення порушеного права ОСОБА_1 на продовження публічної служби в органах прокуратури на прокурорських посадах відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Стягнуто з Луганської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня по 17 червня 2021року у сумі 124437 ,84 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено в позові.

Предметом спору у цій справі є правомірність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурора, прийняте за результатами співбесіди.

28 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на пункти 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, просить переглянути і скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

В обґрунтування касаційної скарги заявник, зокрема, указала на застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, сформованого у постановах Верховного Суду, ухвалених у справах №№280/5009/20 та 815/1554/14.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Проаналізувавши доводи заявника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки ОСОБА_1 лише зазначила про постанови Верховного Суду, проте не указала норми щодо яких Судом висловлено відповідний висновок та не конкретизувала в чому саме полягає її неправильне застосування судами, обмежившись цитатами щодо оспорювання кількості набраних балів на етапі атестації та відсутності правової визначеності.

Крім того, обставини, установлені судами у справах №№280/5009/20 та 815/1554/14 не є подібними до спірних правовідносин, тому висновки Суду, про які зазначає ОСОБА_1 , і які, на її думку підлягають застосуванню до спірних правовідносин, висловлено у контексті обставин, установлених судами саме під час розгляду цих справ, що мають індивідуальні ознаки, характерні виключно для них.

Крім того, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України (який заявник зазначила як чергову підставу касаційного оскарження) вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Перевіряючи такі аргументи заявника, Судом встановлено, що заявником не конкретизовано які саме норми законодавства потребують висновку Верховного Суду, за обставин установлених судами у цій справі. Заявник лише зазначає про відсутність висновку щодо «правильного застосування положень щодо трудових гарантій жінок, які мають статус одиноких матерів та виховують малолітніх дітей віком до 14 років та перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб», без зазначення норм, що потребують такого висновку та належної аргументації як саме цей висновок впливає на спірні правовідносини, за обставин, установлених судами у цій справі.

Заявник також зазначила про наявність підстав для оскарження судових рішень у цій справі, посилаючись на положення пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України , зокрема з підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 353 КАС України та послалася на не дослідження судом апеляційної інстанції доказів у справі, що свідчать про те, що вона є одинокою матір`ю , яка розлучена та має на утриманні двох дітей віком до 14 років.

Разом з тим, зміст судових рішень у цій справі свідчить про те, що вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з критеріїв порушення відповідачем процедури проведення атестації. Перевіряючи рішення суду першої інстанції та скасовуючи його, суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності обставин порушення відповідачем процедури атестації. Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» було доповнено частиною п`ятою наступного змісту: На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Отже, вирішуючи цей спір суди виходили з критеріїв проходження позивачем процедури атестації і питання щодо наявності у позивача статусу одинокої матері не впливало на вирішення цього спору, за обставин установлених судами у цій справі, так як спірні правовідносини виникли саме у зв`язку з непроходженням нею іспиту для призначення на посаду в органи прокуратури.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до безсистемного цитування норм законодавства, з посиланням на винятковість справи та суспільний інтерес. Заявник наводить приклади практики Європейського суду з прав людини та посилається неповне з`ясування обставин справи судом апеляційної інстанції, не погоджується з оцінкою суду доказів у справі, що свідчить про їхню переоцінку і виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

Частиною першою статті 341КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності постанови Верховного Суду у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Тому, лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду та невідповідність судових рішень висновкам Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії, наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко