Справа № 500/1185/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/1185/21 пров. № А/857/21739/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гураля Руслана Володимировича на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду, постановлену суддею Чепенюк О.В. у м. Тернополі о 10:29, повний текст якої складений 05 листопада 2021 року, у справі №500/1185/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерства юстиції України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на військовій службі, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Служби безпеки України з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерства юстиції України, у якому просив визнати протиправними та скасувати накази, якими його звільнено з посади начальника Управління СБУ в Сумській області з 04.11.2014 та військової служби СБУ з 03.12.2018; поновити на посаді начальника Управління СБУ в Сумській області з 04.11.2014 та на військовій службі СБУ із 03.12.2018; зобов`язати СБУ надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади».

При цьому заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на військовій службі, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено, а позовну заяву - повернуто позивачу (т. 1 а.с.72-80).

За наслідками апеляційного перегляду цього судового рішення постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 про повернення позовної заяви - скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У цій постанові суд апеляційної інстанції, серед іншого, зазначив, що копію оскаржуваного наказу позивач отримав на його запит згідно супровідного листа СБУ від 24.02.2021 № 22/3/7-1042/67. Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо пропуску строку звернення до суду, послався на обізнаність позивача із існуванням наказу про його звільнення від 10.08.2018 з огляду на подання позову 21.01.2021 та подання до суду довідки Управління СБУ в Тернопільській області №8-вк від 21.01.2019.

Апеляційний суд зазначив, що наявна в матеріалах справи копія довідки від 21.01.2019 №8-вк не містить адресата. Зазначено, що її видано для пред`явлення за місцем вимоги. При цьому відповідач не довів, що вказана довідка була видана позивачу безпосередньо і також відсутні відомості щодо дати отримання позивачем цього документу.

21 вересня 2021 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив: визнати протиправним та скасувати наказ Голови СБУ від 10.08.2018 №1021-ОС про звільнення з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61 та підпункту «з» (у зв`язку з застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади») пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Служби безпеки полковника ОСОБА_1 , з правом носіння військової форми одягу, виключивши його зі списків особового складу з 03.12.2018;

поновити полковника ОСОБА_1 на військовій службі СБУ із 03.12.2018;

зобов`язати СБУ надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року позов залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, вказавши на те, що позивачу з 23.01.2019 (дата отримання довідки Управління СБУ в Тернопільській області від 21.01.2019 №80-вк про дату і підстави звільнення, номер і дату наказу про звільнення) достеменно було відомо про його звільнення з військової служби, він був обізнаний із наявністю оскаржуваного наказу, а тому мав об`єктивну можливість реалізувати своє право на його оскарження у встановлені судом строки, однак позовна заява подана позивачем після минування більше двох років.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Гураль Руслан Володимирович оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення, а справу правити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно обгрунтувань апеляційної скарги, позивач на момент звільнення перебував у розпорядженні Голови СБУ, начальник УСБУ в Тернопільській області не був його прямим начальником та не був повноважним повідомляти позивача про звільнення, а тому, на думку скаржника, лист СБУ в Тернопільській області від 21.01.2019 №69/22-і-10-312/22 є не допустимим доказом ознайомлення позивача із звільненням, оскільки для цього законом передбачено інший порядок особисто прямим начальником.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом достовірно встановлено та підтверджується матеріалами адміністративної справи, що предметом оскарження у цій справі є наказ Голови СБУ від 10.08.2018 № 1021-ОС, яким ОСОБА_1 , звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61 та підпункту «з» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами 3 або 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади»).

Копію оскаржуваного наказу позивач отримав на його запит згідно супровідного листа СБУ від 24.02.2021 № 22/3/7-1042/67.

Позивач, вважаючи наказ Голови СБУ від 10.08.2018 №1021-ОС про звільнення з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61 та підпункту «з» (у зв`язку з застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади») пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Служби безпеки полковника ОСОБА_1 , з правом носіння військової форми одягу, виключивши його зі списків особового складу з 03.12.2018, протиправним, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивачем при зверненні до суду пропущено строк звернення до суду, залишив позовну заяву без розгляду відповідно до п.8 ч.1 ст. 240 КАС України, вказавши на наявність передбачених ч. 3 ст. 123 КАС України підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Водночас, ч.2 ст.44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За правилами ч.6 ст.161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, законодавством регламентовано чіткі строки звернення до суду з адміністративним позовом, перебіг яких починається з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права або законного інтересу, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінування учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

Тривалість строку звернення до суду визначено залежно від суті позову.

Як правильно встановив суд першої інстанції, даний позов поданий у спірних правовідносинах, що виникли, зокрема, в межах прийняття, проходження та звільнення позивача з публічної служби.

За визначенням, наведеним у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

А тому застосуванню підлягає ч.5 ст.122 КАС України, відповідно до якої для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року № 620/1982/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.

Відповідно до ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вказані норми кореспондуються з положеннями ч.8 ст. 240 КАС України, згідно з якими суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Слід зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне звернення за захистом порушених прав, свобод та інтересів, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку відсутність поважних причин його пропуску.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушення її прав, свобод та інтересів.

Судом першої інстанції із наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що про зміст наказу та підстави звільнення, дату та номер наказу позивачу було достеменно відомо раніше, ніж дата отримання копії оскаржуваного наказу на запит супровідним листом від 24.02.2021 №22/3/7-1042/67. Судом встановлено отримання позивачем 23.01.2019 особисто під розписку довідки Управління СБУ в Тернопільській області від 21.01.2019 №8-вк такого змісту: «Підполковник ОСОБА_1 дійсно наказом т.в.о. Голови Служби безпеки України від 10 серпня 2018 року № 1021-ос звільнений з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України та підпунктом «з» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади») пункту 2 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (т.1 а.с.224).

Згадана довідка є додатком до листа від 21.01.2019 №69/22-і-10-312/22, який адресований саме ОСОБА_1 . Зміст листа вказує на те, що довідка надсилається адресату ОСОБА_1 на його вимогу, викладену у заяві від 16.01.2019, щодо підстав звільнення у запас СБУ. Копія заяви та розписка про отримання довідки долучені відповідачем до матеріалів адміністративної справи (т.1 а.с.221, 233, т. 2 а.с.87).

У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 наголошено на тому, що відповідачем не доведено, що вказана довідка була видана позивачу безпосередньо і також відсутні відомості щодо дати отримання позивачем цього документу, що такий документ адресований ОСОБА_1 .

При постановленні оскаржуваної ухвали згадані обставини були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Слід також зазначити, що наведені обставини скаржником не заперечуються. Доводи апеляційної інстанції зводяться до того, що позивач неналежним чином був ознайомлений із наказом про звільнення, що оскаржується. При цьому позивачем не надано до суду жодних відповідних пояснень чи доказів того, що ним своєчасно вживались заходи щодо з`ясування обставин свого звільнення, які однак були безрезультатними з незалежних від нього причин.

Щодо доводів скаржника про те, що про порушення свого права позивач дізнався при отриманні копії наказу, наданого на запит супровідним листом СБУ від 24.02.2021 №22/3/7-1042/67, на думку суду апеляційної інстанції такі не можуть бути поважною причиною пропуску строку, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не могли позбавити його можливості звернутися до суду за захистом порушеного права в межах строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України.

Згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі №640/18439/19 та від 19 січня 2021 року у справі №440/4686/1, вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що отримання позивачем копії наказу супровідним листом від 24.02.2021 №22/3/7-1042/67 на його запит не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Суд апеляційної інстанції вважає, що нереалізація позивачем права на вчасне звернення до суду в даному випадку зумовлена його власною поведінкою та зазначає, що виявлення наміру отримати судовий захист порушеного права не надає права позивачу на пропуск строку звернення до адміністративного суду та не збільшує обсягу його процесуальних прав, встановлених законом.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до частини 2 ст.6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначеніКонституцієюта законами України.

Судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Круз проти Польщі» виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст якихне допустити судовий процес у безладний рух.

Отже, обмеження права на звернення за захистом прав свобод та інтересів встановленням строків, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Оскільки позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду та не зазначено об`єктивних обставин, що перешкоджали йому скористатися правом на звернення до адміністративного суду у встановлений законом строк, суд апеляційної інстанції поділяє висновок суду першої інстанції про застосування процесуальних наслідків, передбачених ч.8 ст.240 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 240, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гураля Руслана Володимировича залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №500/1185/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний