Справа № 460/10090/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/10090/21 пров. № А/857/18976/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довга О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Харчука Василя Івановича на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Недашківською К.М. у м. Рівне в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 460/10090/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання до вчинення дій, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії за віком у законодавчо встановлених розмірах з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком;

-зобов`язати провести перерахунок пенсії за віком у законодавчо встановлених розмірах з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком;

-зобов`язати виплатити недоплачені суми пенсії за віком з урахуванням виплачених сум та з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком у такі періоди: 01.07.2020-30.11.2020 - 1712,00 грн, 01.12.2020 - 31.12.2020 - 1769,00 грн, 01.01.2021 - 30.06.2021 - 1769,00 грн, 01.07.2021-30.11.2021 - 1854,00 грн;

-зобов`язати відповідача здійснювати виплату пенсії позивачу з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком відповідно до Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік; -

-стягнути з відповідача 25000 грн для відшкодування моральної шкоди та 15000 грн витрат, понесених на професійну на правову допомогу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком у законодавчо встановлених розмірах з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії за віком та виплатити недоплачені суми пенсії за віком з урахуванням виплачених сум та з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком у такі періоди: 01.07.2020-30.11.2020 - 1712,00 грн, 01.12.2020-31.12.2020 - 1769,00 грн, 01.01.2021-30.06.2021 - 1769,00 грн, 01.07.2021-30.11.2021 - 1854,00 грн.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком відповідно до Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про стягнення моральної шкоди у розмірі 25000 грн - відмовлено.

Також судом здійсне розподіл судових витрат, стягнувши з бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн та сплаченого судового збору 908,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представника позивача - адвокат Харчук Василь Іванович оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмовлених позовних вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити та змінити в частині розподілу понесених позивачем судових витрат на професійну правову допомогу, стягнувши судові витрати у заявленому розмірі, а саме у сумі 15000, 00 грн.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд дійшов до помилкового висновку про відсутність доказів спричинення позивачу моральної шкоди. Також не погоджується із здійсненим судом розподілом судових витрат, понесених позивачем за надання професійної правничої допомоги. Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до того, що задоволений судом розмір не відповідає реаліям ринку адвокатських послуг. Крім того наголошує на тому, що клопотання про зменшення витрат на правову допомогу відповідачем не заявлено.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

При цьому, при дослідженні доказів суд виходить з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України.

Так, судом достовірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.03.2018 у справі №817/362/18, яке набрало законної сили 02.07.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю: зобов`язано Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області призначити пенсію ОСОБА_1 з 27.12.2017, громадянці України, яка постійно проживає на території Сполучених Штатів Америки, на підставі заяви представника ОСОБА_2 від 27.12.2017.

На виконання рішення суду, відповідач призначив позивачу пенсію. Водночас, як зазначено в рішенні суду від 10.06.2019 у справі №460/965/19, позивач стверджувала, що їй пенсія не виплачувалася, у зв`язку з чим вона звернулася до суду повторно.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 у справі №460/965/19, яке набрало законної сили 17.09.2019, адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправними дії Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 на банківській рахунок, відкритий 18.01.2019 в установі АТ «Ощадбанк»; зобов`язано Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 шляхом перерахування пенсії на банківський рахунок, відкритий в установі АТ «Ощадбанк», на підставі її заяви від 18.01.2019, з дня призначення пенсії.

Відповідно до рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №460/1044/20 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком, у законодавчо встановлених розмірах, з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 у законодавчо встановлених розмірах, з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області виплатити ОСОБА_1 недоплачені суми пенсії за віком, з урахуванням виплачених сум та збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком у 2018 році з 01 січня - 1373,00 грн, з 1 травня - 1435,00 грн, з 1 грудня - 1497,00 грн; у 2019 році з 1 липня -1564,00 грн; з 1 грудня- 1638,00 грн.

Згідно Виписки з рахунків від 17.06.2021 позивач отримує пенсію з 01.01.2020 у розмірі 1373,00 грн, з 01.10.2020 - 1638,00 грн, що, на думку позивача, суперечить вимогам законодавства.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю пенсійного органу, позивач звернулась до суду через свого представника за захистом порушеного права.

Позивачем одночасно заявлено вимоги про стягнення з пенсійного органу 25000,00 грн заподіяної їй моральної шкоди

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Вказана процесуальна норма передбачає можливість заявлення позивачем вимоги про відшкодування шкоди в одному адміністративному позові виключно з вимогами про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким таку шкоду було заподіяно.

Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі, позивач вказує, що протиправна бездіяльність відповідача завдає їй душевних страждань, хвилювань, витрачання часу на пошуки адвоката, звернення до суду за захистом свого очевидного права вчетверте, що, на думку позивача, не підлягає доказуванню наданням доказів.

Аналізуючи наведені положення законодавства у зі ставленні з обставинами цієї справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, насамперед слід звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Однак, позивач не надав суду належних доказів на підтвердження обставин заподіяння їй моральної шкоди та наявність причинно-наслідкових зв`язків між моральною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача.

Частинами першою та третьою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі; якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

У разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч.3 ст.139 КАС України).

Відповідно до частини 9 вказаної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шостастатті 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.

З матеріалів справи слідує, що представником позивача клопотання про вирішення питання розподілу судових витрат заявлено у позовній заяві, докази понесених витрат на професійну правничу допомогу було подано з клопотанням про долучення доказів від 01.09.2021, що з урахуванням вимог ч.9 ст. 120 КАС України вказує на дотриманням заявником порядку та строків, визначених ч.7 ст. 139 КАС України для звернення із такою заявою.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу представником позивача надано:

- ордер про надання правничої допомоги серії ВК № 1003401;

- Договір про надання правової допомоги №16 від 13.02.2020, укладений між позивачем та адвокатом Харчуком Василем Івановичем;

- Додаткова угода №2 до Договору №16 від 13.02.2020, відповідно до якої визначено вартість винагороди в розмірі 15000 грн;

- квитанції про сплату 15000 грн.

Згідно заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, заявлені представником позивача вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн не підтверджується наданими до позовної заяви доказами, та вказує на те, що судом підлягає врахуванню реальність понесення таких витрат, розумність та обгрунтованість їх розміру.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виснував, що витрати позивача на правову допомогу підлягають стягненню з суб`єкта владних повноважень (бюджетних асигувань), що виступав відповідачем у справі Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області частково - в розмірі 1000, 00 грн з вказівкою на те, що позовні вимоги задоволено частково, справа, у якій адвокатом надано послуги, є справою незначної складності, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу й на те, що при визначенні суми відшкодування суд враховує критерії реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Так, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зістаттею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Відтак суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про те, що заявлені до стягнення судові витрати у розмірі 15000,00 грн не відповідають критеріям розумності їх розміру, спричиняють надмірний фінансовий тягар на відповідача, оскільки зокрема має місце включення в розрахунок витрат на правову допомогу послуг з представництва інтересів у суді, та не встановлено розумної необхідності понесення судових витрат у заявленому розмірі для конкретної справи з огляду на характер спірних правовідносин, віднесення даної адміністративної справи до справ незначної складності та відсутності обґрунтованого пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагне досягти позивач.

Аналізуючи наведені правові норми та доводи скаржника, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про підтвердження здійснених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, їх пов`язаність з розглядом справи, пропорційність та обгрунтованість розміру судових витрат до предмета спору, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, співмірність виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) у задоволеному судом розмірі, відтак погоджується із висновком суду першої інстанції про їх часткове стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.

З огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України, колегія суддів не вбачає правових підстав для здійснення зміни розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Харчука Василя Івановича залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 460/10090/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний