Справа № 200/8459/20-а
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 січня 2022 року

м. Київ

справа № 200/8459/20-а

адміністративне провадження № К/9901/48690/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив: визнати протиправним та скасувати наказ військового прокурора об`єднаних сил від 07 серпня 2020 №489к про звільнення його з посади заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні (з покладенням обов`язків забезпечення повноважень прокурора у провадженнях за фактами безповоротних втрат військовослужбовців у небойовій обстановці) управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному проваджені та при проведенні оперативно-розшукової діяльності та з органів прокуратури, виключення зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення; поновити в органах прокуратури України та на посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні (з покладенням обов`язків забезпечення повноважень прокурора у провадженнях за фактами безповоротних втрат військовослужбовців у небойовій обстановці) управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному проваджені та при проведенні оперативно-розшукової діяльності військової прокуратури об`єднаних сил або рівнозначній посаді у спеціалізованій прокуратурі на правах обласної прокуратури з територіальною юрисдикцією Донецької області з 15 серпня 2020 року та стягнути з військової прокуратури об`єднаних сил або спеціалізованої прокуратури на правах обласної прокуратури з територіальною юрисдикцією Донецької області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15 серпня 2020 року до моменту фактичного поновлення на посаді, розрахований за правилами, визначеними Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року позов задоволено. частково. Визнано протиправним та скасовано наказ військового прокурора об`єднаних сил від 07серпня 2020 року №489к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні (з покладенням обов`язків забезпечення повноважень прокурора у провадженнях за фактами безповоротних втрат військовослужбовців у небойовій обстановці) управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному проваджені та при проведенні оперативно-розшукової діяльності та з органів прокуратури, виключення зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення. Поновлено позивача на посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні (з покладенням обов`язків забезпечення повноважень прокурора у провадженнях за фактами безповоротних втрат військовослужбовців у небойовій обстановці) управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному проваджені та при проведенні оперативно-розшукової діяльності у Військовій прокуратурі об`єднаних сил з 15 серпня 2020 року. Стягнуто з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 серпня 2020 року по 19 липня 2021 року у розмірі 442533,99 грн, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції, а в позові відмовлено.

28 грудня 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року. Заявник, пославшись на пункти 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права просить скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позов у повному обсязі.

Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення військового прокурора з органів прокуратури та поновлення його на посаді.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , зокрема, указав про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформованого у постанові Верховного Суду у справі №420/5104/20.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так, приписи пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України передбачають можливість оскарження судових рішень в касаційному порядку у разі, якщо заявник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Верховний Суд зазначає, що оскарження судового рішення з підстав необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції полягає у аналізі аргументів Верховного Суду, що стали підставою для такого висновку та викладення обґрунтування щодо іншого підходу до застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах. Разом з тим, зміст та мотиви касаційної скарги свідчать про те, що необхідність відступлення від указаних висновків Верховного Суду, сформованого у постанові Верховного Суду у справі №420/5104/20, ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що правовідносини у цій справі не є подібними до спірних, проте надалі посилається на застосування апеляційним судом окремих норм закону, що втратили чинність у супереч цьому висновку. Отже, заявником викладено суперечливі мотиви щодо висновку Верховного Суду, що свідчить про відсутність умов, встановлених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України і унеможливлює відкриття касаційного провадження в частині відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у наведених справах.

Надалі заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм Указу Президента України від 22 вересня 2014 року №737/2014 з врахуванням положень частини першої статті 15 Закону України від №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), пункту З розділу 2 «Прикінцеві і Перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ), частини дев`ятої статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини четвертої статті 27 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції до 25 вересня 2019 року), для визначення статусу прокурора військової прокуратури та віднесення посад прокурорів військової прокуратури до військових посад у правовідносинах подібних з тими, при яких позивач був звільнений з посади прокурора військової прокуратури лише на підставі наказу Міністра оборони України.

Перевіряючи такі аргументи заявника, Верховним Судом установлено, що у касаційній скарзі лише зазначено про ці норми, проте ОСОБА_1 не навів у чому саме полягає їхнє неправильне застосування судами у контексті обставин, установлених судами у цій справі, що мають індивідуальні ознаки. Так, із змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що перевіряючи обставини справи та відмовляючи в позові у повному обсязі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у зв`язку з прийняттям Закону № 113-ІХ, яким виключені відповідні положення статей 27 та 51 Закону № 1697-VII, статус позивача жодним чином не змінився, оскільки абзацу 3 пункту 3 «Прикінцевих і перехідних положень» прямо визначено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. В оскаржуваному позивачем наказі про звільнення міститься пряме посилання на цю правову норму. Крім того, переведення на інші посади в органах прокуратури відбувається у порядку, передбаченому розділом V «Порядку зайняття посади прокурора та порядок звільнення прокурора з адміністративної посади» Закону № 1697-VІІ. Надалі з метою реалізації Законом № 113-ІХ заходів в органах прокуратури, починаючи з жовтня 2019 року відбулися структурні та кадрові зміни. <…> Судами встановлено, що позивач був звільнений з військової служби у зв`язку із скороченням штатів наказом Міністра Оборони України. Суд апеляційної інстанції також звернув увагу на те, що у зв`язку з припиненням правовідносин, пов`язаних з проходженням військової служби, припиняються і правовідносини із Військовою прокуратурою об`єднаних сил, оскільки позивач як військовослужбовць був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі. Ураховуючи те, що на посаді військового прокурора не може перебувати особа, яка не є військовослужбовцем, як і не може бути переведена на іншу посаду (прокурора) поза межами процедури атестації, а ОСОБА_1 звільнено з військової служби і іспит у формі тестування під час проходження атестиції, він не здав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі відсутні обґрунтовані аргументи на спростування мотивів, з яких виходив суд апеляційної інстанції, а доводи скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, загальних тверджень щодо правової невизначеності, неузгодження з практикою Верховного Суду щодо поновлення незаконно звільнених працівників, посилань на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Отже, пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, ОСОБА_1 не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пунктів 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Тому, лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду та необхідність відступлення від такого висновку, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1.Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко