Справа № 308/15479/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 308/15479/21 пров. № А/857/22191/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Обрізка І.М.,

Сеника Р.П.,

секретаря судового засідання Кахнич Г.П.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Громадянина Пакистану ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (головуючий суддя Малюк В.М.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Ужгород о 14 год. 22 хв. 19 листопада 2021 року у справі №308/15479/21 за позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Громадянина Пакистану ОСОБА_2 про затримання з метою забезпечення видворення,

В С Т А Н О В И В :

19.11.2021 Військова частина № НОМЕР_1 Західного прикордонного управління ДПС України звернулася в суд з позовом до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 , просила затримати громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доказів стосовно наявності обставин, за яких забороняється примусове повернення чи примусове видворення або видачу чи передачу відповідача до країни походження в ході судового розгляду здобуто не було, а тому відсутні підстави для застосування положень вищезазначеної норми. Суд першої інстанції вказав, що іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню без прийняття рішення про примусове повернення. Суд першої інстанції зазначив, що відповідач після незаконного перетину кордону був затриманий представниками прикордонної поліції Словацької Республіки та 16.11.2021 в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб був переданий на територію України. У зв`язку з тим, що відповідач вчинив незаконний перетин державного кордону України, законні підстави для перебування відповідача на території України відсутні, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для затримання з метою примусового видворення громадянина Пакистану ОСОБА_3 за межі території України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 представник Громадянина Пакистану ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2021 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відрахування відповідача з закладу вищої освіти в якому навчався відповідач відбулось 17.11.2021, а скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні 19.11.2021, тобто вже в день затримання, коли відповідач перебував в умовах ізоляції від суспільства. Скаржник вказує, що позов про затримання іноземця може бути подано міграційним органом до суду після подання адміністративного позову про його примусове видворення за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення. Скаржник зазначає, що у відповідача наявні кошти щодо самостійного виїзду з території України. Скаржник вказує, що на момент затримання та передачі відповідача на територію України останній на законних підстав перебував на території України, оскільки мав посвідку на тимчасове проживання в Україні.

В судове засідання учасники справи не з`явились, явку повноважного представника не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень статті 229, 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

Судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що 16.11.2021 о 16 год., в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, ОСОБА_3 переданий на територію України з Словаччини, який 14.11.2021 виявлений та затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки, в районі н.п. Коромля на напрямку 248-250 прикордонних знаків, за незаконне перетинання державного кордону, поза встановленими пунктами пропуску з України в Словацьку Республіку, в складі групи осіб.

17.11.2021 про затримання громадянина Пакистану повідомлено Посольство Пакистану в Україні.

17.11.2021 94 прикордонний загін звернувся до ДМС України з клопотанням про скасування посвідки на тимчасове проживання.

Враховуючи відсутні угоди між Україною та Пакистаном про реадмісію, порушення Громадянином Пакистану ОСОБА_2 обов`язків, визначених засадами правового статусу іноземців та осіб без громадянства, що суперечить інтересам суспільства і держави, відсутність фінансового забезпечення або можливості отримати таке забезпечення законним шляхом, що, на переконання Військової частини № НОМЕР_1 Західного прикордонного управління ДПС України, є вагомою підставою вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення, Військова частина № НОМЕР_1 Західного прикордонного управління ДПС України звернулась із позовом до суду про затримання Громадянина Пакистану ОСОБА_2 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. До таких випадків належить, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) відповідно до частини 2 статті 3 якого іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду (частина 4 статті 26 Закону №3773-VI).

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону №3773-VI).

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

Згідно з частиною 4 статті 30 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Позов про примусове видворення не подається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України.

З аналізу наведених норм слідує, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення.

Таким чином, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Отже, обов`язковим є попереднє прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення.

Суд не має повноважень на примусове видворення іноземця чи особи без громадянства до прийняття компетентним органом щодо цього іноземця чи особи без громадянства рішення про примусове повернення.

Подібну правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі №359/8674/16-а та від 28 лютого 2019 року у справі №754/2198/17, від 12 червня 2020 року у справі №754/2199/17.

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 , в якому має бути зазначено строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України, так само як і судового рішення про примусове видворення з України громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за невиконання ним в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення та/або підстав вважати, що він ухилятиметься від виконання такого рішення.

Що стосується предмета позову про затримання громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 , то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, примусове видворення передбачає: виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (ПТПІ), документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.

Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1110 (далі - Положення №1110), визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Статтею 289 КАС України встановлено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема, затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Згідно з пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

З аналізу наведених норм чинного законодавства слідує, що клопотання про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, щодо якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.

В такому випадку, клопотання про затримання розглядається судом в рамках розгляду справи про примусове видворення.

Ураховуючи, що компетентним органом рішення про примусове повернення відповідача не приймалось, докази подання адміністративного позов про примусове видворення в матеріалах справи відсутні, а тому покликання позивача на факт можливого ухилення відповідача від виконання рішення про його примусове видворення, як підставу для його затримання, передбачену статтею 289 КАС України, не знайшло свого підтвердження під час розгляду даної справи.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Військової частини № НОМЕР_1 Західного прикордонного управління ДПС України до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 про його затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Європейський суд з прав людини у п.58 Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи та порушив норми матеріального права, а тому таке слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Щодо судових витрат, то такі в силу приписів статті 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 230, 241, 272, 289, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Громадянина Пакистану ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2021 року у справі №308/15479/21 скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Громадянина Пакистану ОСОБА_2 про затримання з метою забезпечення видворення відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 19.01.2022 згідно з ч.3 ст.321 КАС України