Справа № 160/10505/20
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 160/10505/20

адміністративне провадження № К/990/1260/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р. (далі - Суд), перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року та на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року в справі №160/10505/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури, Сьомої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури, Сьомої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Сьомої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 21.07.2020 №20 про неуспішне проходження атестації начальником Відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Управління представництва інтересів держави в суді Прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Дніпропетровської області від 19.08.2020 №1004к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Управління представництва інтересів держави в суді Прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 31.08.2020 на підставі рішення Кадрової комісії №7;

- поновити ОСОБА_1 в Дніпропетровській обласній прокуратурі на посаді начальника Відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Дніпропетровської обласної прокуратури або на рівнозначній посаді в органах прокуратури за погодженням з ОСОБА_1 з 31.08.2020;

- стягнути з бюджетних асигнувань Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 по день фактичного поновлення на посаді.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року в справі №160/10505/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року, адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Сьомої кадрової комісії атестації прокурорів регіональних прокуратур від 21.07.2020 №20 про неуспішне проходження атестації начальником відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Управління представництва інтересів держави в суді Прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_1 ;

- визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Дніпропетровської області від 19.08.2020 №1004к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Управління представництва інтересів держави в суді Прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 31 серпня 2020 року на підставі рішення Сьомої кадрової комісії атестації ї прокурорів регіональних прокуратур від 21.07.2020 №20;

- поновлено ОСОБА_1 в Дніпропетровській обласній прокуратурі на посаді начальника Відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Дніпропетровської обласної прокуратури або на рівнозначній посаді в органах прокуратури з 01.09.2020;

- стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 по 25.01.2021 в розмірі 135269,30 грн (сто тридцять п`ять тисяч двісті шістдесят дев`ять гривень тридцять копійок);

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено.

Ухвалами Верховного Суду від 15 листопада 2021 року, 21 грудня 2021 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року та на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року в справі №160/10505/20 повернуто особі, яка її подала.

05 січня 2022 року Офіс Генерального прокурора втретє звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року та на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року в справі №160/10505/20.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник вказує про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо дискреції кадрових комісій на прийняття рішення за результатами проходження прокурорами атестації.

Водночас Суд критично оцінює вказані доводи скаржника, оскільки відповідні правові висновки були викладені Верховним Судом, зокрема у постанові від 27 квітня 2021 року в справі №640/419/20, від 05 листопада 2021 року у справі № 640/537/20.

Суд також визнає безпідставними посилання скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», а саме п. 9, 11, 12, 17.

Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Водночас наведені у касаційній скарзі норми є загальними, а касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанцій.

Таким чином, підстави визначені пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України для відкриття касаційного провадження у справі відсутні.

Скаржник також указав про неправильне тлумачення та застосування судами положень пункту 7, підпункту 3 пункту 15, пункту 17, пункту 19, підпункту 6 пункту 22 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ), пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №233 (далі - Порядок №233), пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пунктів 9,10,11,12,14,16,18 розділу IV Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (далі - Порядок №221). Проте скаржник лише безсистемно перерахував ці норми закону, не зазначивши у чому саме полягає неправильність їхнього застосування судами, обмежившись лише доводами про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики та винятковості справи, з посиланням на запровадження заходів щодо перезавантаження органів прокуратури.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 вересня 2021 року в справах №160/6204/20, №200/5038/20-а, від 24 вересня 2021 року в справах №140/3790/19, №280/4314/20, від 29 вересня 2021 року в справах №160/6596/20, №440/2682/20, від 26 листопада 2021 року у справі №640/1846/20 скаржник не зазначає норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами, а також не конкретизовано які висновки судів попередніх інстанцій суперечать відповідній позиції Верховного Суду.

З огляду на зазначене, Суд визнає необґрунтованим посилання скаржника на наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також підставою перегляду оскаржуваних судових рішень скаржник зазначив необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 травня 2021 року в справі №120/3458/20-а щодо застосування статей 4, 11, 50 Закону України «Про запобігання корупції», з посиланням на положення підпункту 3 пункту 15 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, зокрема щодо отримання інформації про відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, що є предметом дослідження кадровою комісією під час перевірки дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності.

Суд наголошує, що приписи пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України передбачають можливість оскарження судових рішень в касаційному порядку у разі, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Проте зміст та мотиви оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчать про те, що, переглядаючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, суд апеляційної інстанції не застосовував висновки Верховного Суду, висловлені в справі №120/3458/20-а, від яких просить відступити скаржник, тому підстави для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України також відсутні.

У касаційній скарзі скаржник указує також на те, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано статтю 235 Кодексу законів про працю України без урахування висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справах №640/18679/18, №804/958/16, від 23 грудня 2020 року в справі №813/7911/14, від 09 грудня 2020 року в справі №826/18134/14, від 19 листопада 2020 року в справі №826/14554/18, від 07 липня 2020 року в справі №811/952/15, від 19 травня 2020 року в справі №9901/226/19, від 15 квітня 2020 року в справі №826/5596/17, від 22 жовтня 2019 року в справі №816/584/17, від 12 вересня 2019 року в справі №821/3736/15-а, від 09 жовтня 2019 року в справі №П/811/1672/15, від 22 травня 2018 року в справі №П/9901/101/18, від 27 жовтня 2021 року у справі № 340/3563/20 тощо.

Суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Посилаючись на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, заявник не наводить обґрунтування, які б свідчили про подібність правовідносин у цій справі та у справах, у яких Верховним Судом були зроблені висновки.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Доводи скаржника зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій, що виключає можливість їх перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи те, що скаржником не обґрунтовано передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судового рішення у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

За таких обставин клопотання про зупинення виконання судового рішення та поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення не підлягають вирішенню.

Керуючись статтями 248, 328, 332, 334, 341 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року в справі №160/10505/20 повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя: з О.Р. Радишевська