Справа № 480/9597/21
Суддя: А.Б. Діска
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 січня 2022 року Справа №480/9597/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Діски А.Б., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/9597/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачу не була своєчасно виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 1321500,00 грн у зв`язку із смертю чоловіка внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження ним військової служби з часу протокольного рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.03.2020 по дату фактичної виплати допомоги у повному обсязі 29.03.2021. За твердженням позивачки, відповідачем у зв`язку із проведенням виплати не у встановлені законом строки, одноразову грошову допомогу мало бути виплачено із урахуванням суми інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми.
Судом було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
У поданому відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позову, вказує, що приписи ст.625 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема дія цієї статті не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок каліцтва тощо), сімейні правовідносини, а ткож не поширюються і на публічно-правові (адміністративно-правові) правовідносини. Виплачена позивачці одноразова грошова допомога не відноситься до грошових зобов`язань, а тому відсутні будь-які підстави для застосуваннян до спірних правовідносин статті 625 ЦК УКраїни (35-36).
Відповідач вказує, що на виконання рішення суду від 04.06.2020 по справі № 480/1833/20 26.08.2021 Комісією Міноборони було прийнято рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 1321500,00 грн. та згідно платіжного доручення від 29.03.2021 №402 позивачці перераховані вказані кошти.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивачка, згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 13.04.2018 (а.с. 12,13) є членом сім`ї померлого ветерана війни та має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (помрлих) ветеранів війни.
Рішенням Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум протоколу № 35 від 05.03.2020 позивачці було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що її чоловік на день смерті не був військовослужбовцем, а був звільнений зі служби (а.с. 14).

З вказаним рішенням комісії позивачка не погодилася та звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 у справі № 480/1833/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України. Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України у призначенні та виплаті позивачці одноразової грошової допомоги у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб у зв`язку зі смертю чоловіка, внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження ним військової служби та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути на засіданні комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум питання щодо нарахування та виплатити позивачці одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги" у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб у зв`язку зі смертю чоловіка внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження ним військової служби та прийняти рішення відповідно до діючого законодавства.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем було нараховано та виплачено позивачці одноразову грошову допомогу в розмірі 1321500, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №402 від 29.03.2021 (а.с. 16) та не заперечується позивачем.

Після цього позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо сплати на її користь суми встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченого грошового зобов`язання.

Відповідач листом від 02.08.2021 за вих. №М-874 (а.с. 17) відмовив ОСОБА_1 у задоволенні даної заяви, зазначивши про відсутність на те підстав, вказавши, що спірні правовідносини, пов`язані з відшкодуванням шкоди, що виникла у зв`язку з проходженням військової служби, не є грошовим зобов`язанням. Крім того, відповідно до законодавства, індексації підлягають грошові доходи громадян, які не мають разового характеру, а одноразова грошова допомога відноситься до доходів разового характеру.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Так, сума в розмірі 1321500,00 грн. була перерахована 29.03.2021 на рахунок позивачки, що не заперечується сторонами та підтверджується платіжним дорученням №402 ( а.с. 16).

Позивачка свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачем порушено право на своєчасне отримання суми одноразової грошової допомоги, а тому у відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України вона має право на отримання 3% річних (за прострочення боржником грошового зобов`язання) за період з 05.03.2020 по 29.03.2021.

За змістом пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) зазначено: Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим (пункт 7.53).

Ураховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20), даний спір в цій частині також підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І Загальні положення про зобов`язання книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

За змістом частини третьої статті 11 та частини 1 статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палата Верховного Суду України від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з урахуванням наведених норм, позивач має право на отримання інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми зобов`язання за період з 05.03.2020 по день виплати коштів.

Разом із тим, задоволенню не підлягає вимога про стягнення з відповідача суми інфляційних витрат та трьох відсотків річних, враховуючи те, що відповідачем заперечується саме право на нарахування суми таких компенсаційних виплат. Сума відповідачем не визначалася, не є на даний час спірною щодо розміру, такі вимоги є передчасними, суд відмовляє в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача суми інфляційних втрат в розмірі 123652,34 грн. та трьох відсотків річних за період невиплати суми грошових коштів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 42270,79 грн.

Відповідно до ч. 9 КАС України, з метою захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача провести позивачу за період з 05.03.2020 по день фактичного розрахунку 29.03.2021 нарахування та виплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку з порушенням строків виплати грошових коштів у сумі 1321500 грн.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Зобов`язати Міністерство оборони України (пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ) провести ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.н. НОМЕР_2 ) за період з 05.03.2020 по день фактичного розрахунку 29.03.2021 нарахування та виплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку з порушенням строків виплати грошових коштів у сумі 1321500 грн.

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.Б. Діска