Справа № 640/19775/20
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 640/19775/20

адміністративне провадження № К/990/2334/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Данилевич Н.А., перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №640/19775/20 за позовом ОСОБА_1 до Восьмої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

17 січня 2022 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України.

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся позивач з позовом до Восьмої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур (надалі - відповідач 1), Офісу Генерального прокурора (надалі - відповідач 2), Київської міської прокуратури (надалі - відповідач 3), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Восьмої кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 21.07.2020 року №29 про неуспішне проходження атестації позивачем .

- зобов`язати відповідача - Офіс Генерального прокурора та відповідну кадрову комісію, прийняти рішення про успішне проходження атестації позивачем .

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора міста Києва від 09.09.2020 № 1869к про звільнення позивача з посади прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

- поновити позивача в Київській міській прокуратурі на посаді прокурора відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції, що є рівнозначною посадою прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва з 11.09.2020.

- стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.09.2020 до дня винесення рішення у справі по суті.

- допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення в Київській міській прокуратурі на рівнозначній посаді прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва з 11 вересня 2020 року.

- допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача (компенсацію моральної шкоди спричиненої незаконними діями у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Восьмої кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 21 липня 2020 року №29 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;

- визнано протиправним та скасовано наказ прокурора міста Києва від 09 вересня 2020 року № 1869к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру";

- поновлено ОСОБА_1 в Київській міській прокуратурі на посаді прокурора відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції, що є рівнозначною посадою прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва з 11 вересня 2020 року.

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 257319,72 грн. (двісті п`ятдесят сім тисяч триста дев`ятнадцять гривень 72 копійок)

- допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення в Київській міській прокуратурі на рівнозначній посаді прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва з 11 вересня 2020 року.

- допущено до негайного рішення суду в частині стягнення середнього заробітку з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051) за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051) на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681,60 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2021 року змінено в мотивувальній та резолютивній частині, викладено абзац 4 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2021 у наступній редакції:

«Поновити ОСОБА_1 в Прокуратурі міста Києва на посаді прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури з 11.09.2020 року.».

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2021 року в частині: «Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 257319,72 грн (двісті п`ятдесят сім тисяч триста дев`ятнадцять гривень 72 копійок)» - скасувати та прийняти нове в даній частині:

«Стягнути з Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславенська, 45/9, ідентифікаційний код 02910019) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 190856,46 грн. (сто дев`яносто тисяч вісімсот п`ятдесят шість) гривень 46 копійок».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2021 року залишено без змін.

Предметом спору у цій справі є правомірність наказу про звільнення прокурора з органів прокуратури через неподання ним заяви про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України, в редакції яка діє з 08 лютого 2020 року, підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі позивачем зазначено, що вона подана на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржник цитує окремі абзаци постанов Великої Палати Верховного Суду у справах №П/800/409/17, №800/328/17, №800/248/17, №800/264/17, №800/354/17, №9901/66/19, №9901/88/19, №9901/212/19, постанов Верховного Суду у справах №826/26007/15, №640/6204/20, №200/5038/20-а, №160/6596/20, №140/3790/19, №280/4314/20, №440/2682/20, №826/26007/15 та зазначає, що судом апеляційної інстанції не ураховано висновки Верховного Суду, викладені у вказаних постановах.

Проте, в касаційній скарзі не наведено, які саме норми права (пункт, частина, стаття) застосовано судом без врахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, а також акцентуючи увагу на витягах з цих постанов, зокрема релевантних джерелах права, які застосовано судом касаційної інстанції у конкретній справі за конкретних обставин, та не наводить обґрунтувань з приводу того, що правовідносини у цій справі та у справах №П/800/409/17, №800/328/17, №800/248/17, №800/264/17, №800/354/17, №9901/66/19, №9901/88/19, №9901/212/19, №826/26007/15, №640/6204/20, №200/5038/20-а, №160/6596/20, №140/3790/19, №280/4314/20, №440/2682/20, №826/26007/15 є подібними.

Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Позивач не довів подібність правовідносин та тотожність обставин цієї справи із справами №П/800/409/17, №800/328/17, №800/248/17, №800/264/17, №800/354/17, №9901/66/19, №9901/88/19, №9901/212/19, №826/26007/15, №640/6204/20, №200/5038/20-а, №160/6596/20, №140/3790/19, №280/4314/20, №440/2682/20, №826/26007/15.

Суд вважає, що підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою (наведенням) конкретних висновків суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було неправильно застосовано, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 7, 9, 12, 17 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ щодо визначеного цим Законом імперативу що атестація прокурорів проводиться згідно з Порядком №221, пунктами 9, 11 про проведення атестації кадровими комісіями, пункту 12 Порядку №233 щодо повноважень кадрової комісії під час співбесіди, виходячи з предмету атестації, надавати оцінку професійній етиці та доброчесності, професійній компетентності прокурора, пункту 17 Закону №113-ІХ щодо дискреції кадрових комісій на прийняття рішення за результатами проходження прокурорами атестації, п.п.15, 16 розділу 4 Порядку №221 щодо законності ухвалення кадровими комісіями рішень про неуспішне проходження співбесіди унаслідок визнання прокурора таким, що не відповідає вимогам професійної компетентності.

Суд зазначає, що подаючи касаційну скаргу на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), заявник обґрунтовує свої вимоги саме висновками Верховного Суду, що є взаємовиключними обставинами.

Також, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише посилання на такий підпункт, необхідно зазначити щодо якого саме питання застосування норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Таких доводів заявник не зазначив, а касаційна скарга лише містить детально викладені фактичні обставини справи, незгоду з рішенням судів попередніх інстанцій та цитування норм законодавства, без зазначення конкретного висновку, який заявник касаційної скарги вважає таким, що викладений з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Враховуючи викладене, Суд вважає недоведеним наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №640/19775/20 за позовом ОСОБА_1 до Восьмої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич