Справа № 500/2484/21
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 січня 2022 року

м. Київ

справа № 500/2484/21

адміністративне провадження № К/990/872/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області від 31 березня 2021 року №157-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на посаді заступника начальника управління-начальника відділу у м.Тернополі міськрайонного управління у Тернопільському районі та м.Тернополі ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області, у зв`язку з ліквідацією ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області, як юридичної особи публічного права, з 31 березня 2021 року, а в разі відсутності зазначеної посади поновити на рівнозначній посаді; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення по день винесення судового рішення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області від 31 березня 2021 року №157-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено позивача на посаді заступника начальника управління-начальника відділу у м.Тернополі міськрайонного управління у Тернопільському районі та м.Тернополі ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області з 09 квітня 2021 року. Стягнуто з ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 46240,00 грн, з відрахуванням податків і зборів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року змінено рішення суду першої інстанції. Викладено абзац четвертий резолютивної частини цього рішення у такій редакції: «Стягнути з ГУ Держгеокадастру в Тернопільський області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 32782,80 грн, з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.». В іншій частині рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року залишено без змін.

04 січня 2022 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права. Заявник просить переглянути оскаржене судове рішення, залишивши в силі рішення суду першої інстанції у зміненій частині.

Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення працівника у зв`язку з ліквідацією органу, поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку час час вимушеного прогулу.

Справу розглянуто судами за правилами загального позовного провадження і зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що позивача звільнено з посади, що у значенні Закону України "Про запобігання корупції" передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначив незастосування висновку Верховного Суду, сформованого у постанові, ухваленій у справі №822/2663/15 щодо застосування вимог абзацу 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Перевіряючи аргументи ОСОБА_1 щодо незастосування висновку Верховного Суду, сформованого у постанові у справі №822/2663/15, Судом установлено, що спірні правовідносини у цій справі не є подібними до спірних.

Так, із змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що перевіряючи рішення суду першої інстанції та змінюючи його в частині визначення розміру середнього заробітку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Тому суд дійшов висновку, що у цій справі необхідно використовувати березень - лютий 2021 року (звільнення мало місце в квітні 2021 року), протягом яких ОСОБА_1 відпрацьовано 19 робочих днів. Водночас суд апеляційної інстанції відхилив доводи представника позивача про те, що оскільки вона не працювала у лютому жодного дня і заробітку не отримувала, то як розрахункові періоди середньої заробітної плати за два останні місяці роботи потрібно брати січень 2021 року та грудень 2020 року. Суд, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у справі №640/6398/19, зазначив, що визначальним для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є факт роботи працівника два місяці поспіль, не ураховуючи місяць, у якому відбулося незаконне звільнення працівника, незалежно від кількості відпрацьованих робочих днів у кожному з цих місяців. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно враховувати два місяці поспіль, за винятком місяця, що передує незаконному звільненню незалежно від кількості відпрацьованих робочих днів у тому чи іншому місяці. Порядком №100 не передбачено не брати за розрахунок ті місяці які особа відпрацювала всі робочі дні, як і не передбачено враховувати місяць в якому був заробіток, пропускати місяць в якому не було заробітку і перед ним враховувати знову місяць в якому був заробіток.

Проаналізувавши зміст постанови Верховного Суду у справі №822/2663/15, на яку посилається ОСОБА_1 , як приклад правильного застосування положень абзацу 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, Верховним Судом установлено, що у справі №822/2663/15 вирішувався спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте особливістю цього спору було те, що до моменту поновлення на посаді за рішенням суду і до дати звільнення позивач не працював. Крім того, після звільнення у травні 2014 року він неодноразово звертався до суду про стягнення невиплачених сум грошового отримання, а саме: компенсації за невикористану відпустку за 2012 рік в кількості 40 діб, за 2013 рік в кількості 38 діб, середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі за період з 24 липня 2013 року до 13 березня 2014 року і висновок Верховного Суду щодо визначення у цій справі необхідних місяців для обчислення розміру середнього заробітку сформовано з урахуванням зазначених обставин цієї справи, що мають індивідуальні ознаки, характерні виключно для неї.

Натомість у цій справі позивач не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав ураховувати інші місяці для обчислення суми середнього заробітку через те, що у лютому-місяці вона перебувала на лікуванні і не мала заробітку, тому правова позиція Верховного Суду у справі №822/2663/15 не може бути застосовна до цих правовідносин.

Суд також відхиляє посилання ОСОБА_1 на подоження підпунктів "а", "б" та "в" частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки відповідно до відомостей Єдиного державного судового реєстру ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року розгляд справи призначено і справу розглянуто за правилами загального позовного провадження. Крім того, такі доводи не є самостійною підставою для касаційного оскарження зазначеного судового рішення у цій справі, так як за нормами частини п`ятої статті 328 КАС України ці аргументи необхідно додатково зазначати виключно у разі оскарження судових рішень, перегляд яких у Верховному Суді не передбачено нормами КАС України.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновком суду апеляційної інстанцій щодо порядку обчислення суми середнього заробітку. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі. Отже, у скарзі відсутні обґрунтовані мотиви, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Тому, лише загальні посилання на застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко