Справа № 440/5987/21
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 р. Справа № 440/5987/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2021, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 13.08.21 по справі № 440/5987/21

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Подільської районної у м.Полтаві ради

про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
08.06.2021 ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради, оформлене протоколом №5 засідання комісії по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветеранів війни від 29.04.2021 щодо припинення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради поновити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни (другої групи) з 29.04.2021 безтерміново;

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради щодо зобов`язання ОСОБА_1 повернути до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, яке викладене у листі від 07.05.2021 №07-2494 "Щодо статусу особи з інвалідністю внаслідок війни".

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що протоколом №5 засідання комісії по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветеранів війни Управління соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради від 29.04.2021, припинено статус особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 . Водночас, на думку позивача, зазначене рішення прийнято без урахування норм чинного законодавства, з огляду на що підлягає скасуванню.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що статус особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи мені встановлено у зв`язку з отриманою мною травмою, одержаною під час виконання службових обов`язків в період проходження служби в Національній поліції України.

Позивач зазначає, що розслідування отриманої ним травми під час виконання службових обов`язків проводилося саме на підставі вказаного нормативного акту, що носить імперативний характер.

Позивач наголошує, що комісія розслідування нещасного випадку, що стався 18 січня 2018 р. о 12 год. 55 хв., здійснювала розслідування та відповідно приймала висновок на підставі єдиного нормативного акту Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.12.2002 р. № 1346.

Позивач вважає, що зазначене дає змогу зробити єдиний логічний висновок про те, що не зважаючи на проходження ним у період настання травми служби в органах Національної поліції, на вказані правовідносини розповсюджувалися нормативно-правові акти, які стосуються проходження служби в системі МВС України.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України Про Національну поліцію від 02.07.2015року № 580-УПІ, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення № 114), передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

На думку позивача, додані ним до позовної заяви документи підтверджують, що отримана ним інвалідність є наслідком травми, одержаної під час виконання службових обов`язків, що є підставою, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», визнання мене особою з інвалідністю внаслідок війни.

Відповідач надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, де зазначає, що ОСОБА_1 отримав травму перебуваючи на посаді старшого оперуповноваженого відділу протидії злочинам у Паливо-енергетичному комплексі, сфері природних ресурсів та екології Управління захисту економіки у Полтавській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України.

Представник відповідача зазначає, що приймаючи рішення про припинення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни позивачу, Управління діяло згідно вимог чинного законодавства України та рекомендацій Міністерства у справах ветеранів України, Міністерства соціальної політики України, Департаменту Персоналу Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України.

Відповідач вважає, що ОСОБА_1 тривалий період часу перебував у більш сприятливих умовах ніж на які мав законне право, протокол № 5 засідання комісії по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана війни від 29.04.2021 року спрямований на відновлення законності та жодним чином не може свідчити про безпідставне втручання у законні права позивача.

Віднесення до осіб з інвалідністю внаслідок війни згідно ст. 7 Закону № 3551-ХІІ від 22.10.1993 року безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», а саме, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

На думку відповідача, позов громадянина ОСОБА_1 до Управління про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії є необгрунтованим та безпідставним, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 14.08.2000 по 06.11.2015, в Національній поліції України з 07.11.2015 по 15.10.2019, що підтверджується свідоцтвом про хворобу від 24.09.2019 №240/С та наказом голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 04.10.2019 №311о/с /а.с. 43-44, 46/.

Протоколом засідання комісії по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана війни, від 18.11.2019 №13 встановлено, що позивачем надані документи (оригінали та копії): копія паспорта: копія МСЕК, де вказано, що травма, так пов`язана з виконанням службових обов`язків; копія свідоцтва про хворобу №240/С та продовження свідоцтва про хворобу №240/С; копія тимчасового посвідчення військовозобов`язаного: копія наказу Національної поліції України. З огляду на зазначене, гр. ОСОБА_1 встановлено статус "Інвалід війни" та видано посвідчення "Інвалід війни" /а.с. 13/.

18.11.2019 позивачу видано посвідчення особи з інвалідністю другої групи серії НОМЕР_1 /а.с. 14/.

Водночас, відповідно до протоколу засідання комісії по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана війни, від 29.04.2021 №5, керуючись положеннями статті 17 Закону України "Про Національну поліцію", пункту 2 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", абзацом 2 пункту 1 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ УРСР від 29.07.1991 №114 (зі змінами), а також у зв`язку з додатковими роз`ясненнями, викладеними у листах Міністерства у справах ветеранів України, прийнято рішення припинити статус особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 /а.с. 32-33/.

Також у протоколі зазначено, що згідно з довідкою МСЕК від 18.11.2019 №0080900 причиною інвалідності позивача визначено травму, пов`язану з виконанням службових завдань; відповідно до свідоцтва про хворобу ВЛК ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" від 24.09.219 №240/С закрита черепно-мозкова травма із струсом головного мозку майора поліції ОСОБА_1 , що сталася 18.01.2018, пов`язана з виконанням службових обов`язків; згідно з наданими документами з 2018 року позивач перебував на службі в Національній поліції України. У зв`язку з чим інвалідність ОСОБА_1 пов`язана з виконанням службових обов`язків під час перебування на службі в Національній поліції України.

Листом Управління соціального захисту населення від 07.05.2021 №07-2794 повідомлено позивача про припинення надання пільг відповідно до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Додатково повідомлено про необхідність повернення посвідчення особи з інвалідністю /а.с. 30-31/.

Не погодившись з викладеним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки травму, яку отримав позивач та внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, відсутні правові підстави для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до ч. 1статті 7 Закону № 3551-XII(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Частиною 2статті 7 Закону № 3551-XIІвстановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

1) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

2) осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами;

4) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних:

у районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період;

від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 року, а з 1 грудня 2014 року - на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях;

під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів, незалежно від часу їх виконання.

Дія абзацу третього цього пункту не поширюється на осіб, засуджених за злочини проти основ національної безпеки України та злочини проти громадської безпеки.

Зв`язок інвалідності з пораненням чи іншим ушкодженням здоров`я, отриманим особами, зазначеними в цьому пункті, встановлюється для повнолітніх осіб - за висновком медико-соціальної експертизи, для осіб віком до 18 років - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів упорядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;

5) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок воєнних дій громадянської та Другої світової воєн або стали особами з інвалідністю із зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки;

6) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, а також колишніх бійців винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших осіб, які брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп та інших незаконних формувань на території колишнього Союзу РСР і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час виконання службових обов`язків у цих батальйонах, взводах і загонах у період з 22 червня 1941 року по 31 грудня 1954 року;

7) учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах;

8) осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Другої світової війни, та осіб, які у неповнолітньому віці були призвані чи добровільно вступили до лав Радянської Армії і Військово-Морського Флоту під час військових призовів 1941-1945 років і стали особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання або захворювання, отриманого під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях;

9) осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи;

10) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (далі - Революція Гідності), та які звернулися за медичною допомогою у період з 21 листопада 2013 року по 30 квітня 2014 року.

Абзац перший цього пункту не поширюється на працівників міліції, осіб, які проходили службу в правоохоронних органах спеціального призначення, військовослужбовців внутрішніх військ, Збройних Сил України та інших військових формувань, які отримали інвалідність внаслідок поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з подіями Революції Гідності.

Участь осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, у Революції Гідності та отримання ними під час Революції Гідності поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я встановлюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Зв`язок інвалідності з пораненнями, каліцтвом, контузією чи іншим ушкодженням здоров`я, отриманими особами, зазначеними в абзаці першому цього пункту, під час участі у Революції Гідності, встановлюється за результатами медико-соціальної експертизи в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України;

11) військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, до забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

12) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;

13) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Підставою для надання особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є (але не виключно):

а) клопотання про надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни керівника добровольчого формування, до складу якого входила така особа. До клопотання додаються документи, що підтверджують участь особи в антитерористичній операції, або письмові свідчення не менш як двох свідків з числа осіб, які спільно з такою особою брали участь в антитерористичній операції та отримали статус учасника бойових дій, або особи з інвалідністю внаслідок війни, або учасника війни відповідно до цього Закону;

б) довідка керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Генерального штабу Збройних Сил України про виконання добровольчими формуваннями завдань антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

в) довідка медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності;

14) осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність) та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Порядок надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війниособам, зазначеним у пунктах 11-14 частини другої цієї статті, визначається Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведеної норми вбачається, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Тобто, для встановлення наявності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону № 3551-XII необхідно з`ясувати наявність двох умов: 1) належність позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, 2) встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Так, щодо належності позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, колегією суддів встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 14.08.2000 по 06.11.2015, в Національній поліції України з 07.11.2015 по 15.10.2019, що підтверджується свідоцтвом про хворобу від 24.09.2019 №240/С та наказом голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 04.10.2019 №311о/с /а.с. 43-44, 46/.

Протоколом засідання комісії по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана війни, від 18.11.2019 №13 встановлено, що позивачем надані документи (оригінали та копії): копія паспорта: копія МСЕК, де вказано, що травма, так пов`язана з виконанням службових обов`язків; копія свідоцтва про хворобу №240/С та продовження свідоцтва про хворобу №240/С; копія тимчасового посвідчення військовозобов`язаного: копія наказу Національної поліції України. З огляду на зазначене, гр. ОСОБА_1 встановлено статус "Інвалід війни" та видано посвідчення "Інвалід війни" /а.с. 13/. 18.11.2019 позивачу видано посвідчення особи з інвалідністю другої групи серії НОМЕР_1 /а.с. 14/.

Тобто, з наведеного слідує, що отримання травми, що мало наслідком в подальшому встановлення інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, відбулося під час виконання позивачем службових обов`язків, як особою, яка належила до кола осіб начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України, що в свою чергу свідчить про підтвердження наявності однієї з умов, які дають право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Посилання відповідача на неможливість віднесення позивача до осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України в розумінні п.2 ч.2 ст. 7 Закону № 3551-XII, з огляду на те, що він після служби в органах внутрішніх справ працював в органах Національної поліції України та спеціальне звання отримав саме в останній установі, на переконання колегії суддів ґрунтуються на хибному розумінні вказаної норми, оскільки остання не містить положень, які б забороняли особам, які спочатку проходили службу в органах внутрішніх справ та потім перейшли на службу до органів Національної поліції України та отримали там спеціальне звання претендувати на присвоєння статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. Не містить таких застережень і в цілому Закон № 3551-XII, яким і врегульовано спірні правовідносини.

Щодо другої умови, яка повинна бути дотримана для набуття позивачем статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону № 3551-XII- встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 "Питання медико-соціальної експертизи" (даліПостанова № 1317) медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 35, ст. 2337), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Відповідно до пункту 12 Постанови № 1317 причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Пунктом 26 Постанови № 1317 передбачено, що особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Причинами інвалідності є: загальне захворювання; інвалідність з дитинства; нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я); професійне захворювання; поранення, контузії, каліцтва, захворювання:

- одержані під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язані з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, що визнані такими згідно із законодавством, в районі воєнних дій на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час;

- одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди;

- одержані в районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період; від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 р., а з 1 грудня 2014 р. - на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів, незалежно від часу їх виконання;

- одержані у неповнолітньому віці внаслідок воєнних дій громадянських і Другої світової воєн та в повоєнний період;

- пов`язані з участю у бойових діях та перебуванням на території інших держав;

- пов`язані з виконанням службових обов`язків, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

- одержані внаслідок політичних репресій;

- пов`язані з виконанням обов`язків військової служби або службових обов`язків з охорони громадського порядку, боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій;

- одержані під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 р. по 21 лютого 2014 р. за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (у Революції Гідності);

- поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержані під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх проведення;

захворювання:

- отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях;

- пов`язані з впливом радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що відповідно до протоколу засідання комісії по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана війни, від 29.04.2021 №5, керуючись положеннями статті 17 Закону України "Про Національну поліцію", пункту 2 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", абзацом 2 пункту 1 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ УРСР від 29.07.1991 №114 (зі змінами), а також у зв`язку з додатковими роз`ясненнями, викладеними у листах Міністерства у справах ветеранів України, прийнято рішення припинити статус особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 /а.с. 32-33/.

Також у протоколі зазначено, що згідно з довідкою МСЕК від 18.11.2019 №0080900 причиною інвалідності позивача визначено травму, пов`язану з виконанням службових завдань; відповідно до свідоцтва про хворобу ВЛК ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" від 24.09.219 №240/С закрита черепно-мозкова травма із струсом головного мозку майора поліції ОСОБА_1 , що сталася 18.01.2018, пов`язана з виконанням службових обов`язків; згідно з наданими документами з 2018 року позивач перебував на службі в Національній поліції України. У зв`язку з чим інвалідність ОСОБА_1 пов`язана з виконанням службових обов`язків під час перебування на службі в Національній поліції України.

Таким чином, наведеними документами підтверджується факт встановлення позивачу інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання ним службових обов`язків.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо належності ОСОБА_1 до числа осіб начальницького і рядового складу Міністерства органів внутрішніх справ України, а також факту встановлення позивачу інвалідності, внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII.

Твердження відповідача про відсутність підстав для встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII, обґрунтоване тим, що травма, яку позивач отримав та внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана з участю ОСОБА_1 у захисті Батьківщини чи з участю в бойових діях на території інших держав, колегія суддів вважає таким, що ґрунтується на неправильному розумінні відповідачем норм матеріального права, які слід застосовувати до спірних правовідносин.

Так, п. 1 ч.1 ст. 7 Закону № 3551-XII передбачає, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини.

У той же час п. 2 ч.2 статті 7 Закону №3551-XII додатково встановлюєперелік осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни, серед яких є і особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків.

При цьому, колегія суддів зауважує, що пункт 2 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII не визначає умовою для набуття особою статусу особи з інвалідністю внаслідок війни наявність інвалідності, отриманої внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини.

Отже, п.2 ч.2 ст.7Закону №3551-XII не пов`язує одержання особою начальницького і рядового складу органів МВС інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язківсаме з їх одержанням під час захисту Батьківщини.

Наявність такої умови, відповідно до наведених норм обов`язкова для військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, що з огляду на статус позивача (особа начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України) не має відношення до спірних правовідносин.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни (другої групи) з 29.04.2021 безтерміново, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною четвертоюстатті 245 КАС Українивизначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, регламентовані Законом № 3551-XII.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні такого статусу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати особі такий статус. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати особі такий статус або не надати (відмовити).

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другоїстатті 245 Кодексу адміністративного судочинства Україниу разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначенізаконом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначенізакономумови, необхідні для отримання позитивної відповіді на порушене у його зверненні питання.

Колегія суддів зауважує, що зобов`язання судом відповідача поновити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни (другої групи) з 29.04.2021 безтерміново, може мати місце лише у випадку, якщо встановлено відсутність підстав для відмови у наданні такого статусу.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності вказаних підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача надати позивачі статус особи з інвалідністю внаслідок війни з наданням відповідного посвідчення та нагрудного знаку, без перевірки наявності чи відсутності усіх підстав для відмови у наданні такого статусу, в даному випадку, є необґрунтованим та може призвести до вчинення відповідачем відповідних дій з порушенням закону.

У справі, що розглядається, не досліджувалось питання належності поданих позивачем документів та не встановлювалась наявність/відсутність інших підстав для відмови у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та наданням відповідного посвідчення та нагрудного знаку, окрім тих, що вказані відповідачем у рішення оформленому протоколом №5 засідання комісії по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветеранів війни від 29.04.2021.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни (другої групи) з 29.04.2021 безтерміново.

Також, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо зобов`язання ОСОБА_1 повернути до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, яке викладене у листі від 07.05.2021 №07-2494 "Щодо статусу особи з інвалідністю внаслідок війни", оскільки така вимога є похідною від вимоги про зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни (другої групи) з 29.04.2021 безтерміново.

Згідно з ч.2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде визнання протиправним та скасування рішення Управління соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради, оформлене протоколом №5 засідання комісії по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветеранів війни від 29.04.2021 щодо припинення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 та зобов`язання Управління соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (другої групи) з 29.04.2021 безтерміново, з урахуванням висновків суду.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керуєтьсяст.322 КАС України,ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зробив передчасні висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 року по справі № 440/5987/21, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 по справі № 440/5987/21 - скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Подільської районної у м.Полтаві ради про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради, оформлене протоколом №5 засідання комісії по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветеранів війни від 29.04.2021 щодо припинення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 ;

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (другої групи) з 29.04.2021 безтерміново, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва