Справа № 120/1678/21-а
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 січня 2022 року

м. Київ

справа № 120/1678/21-а

адміністративне провадження № К/9901/42171/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Коваленко Н.В.,

суддів: Бевзенка В.М., Берназюка Я.О.,

перевіривши касаційну скаргу Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.06.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 у справі за позовом ОСОБА_1 до Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

Ухвалою Верховного Суду від 06.12.2021, постановленою у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, вищевказану касаційну скаргу залишено без руху, оскільки вона подана після закінчення строку касаційного оскарження, установленого статтею 329 цього Кодексу і підстави, вказані скаржником для поновлення цього строку, визнані неповажними.

Скаржнику встановлено десятиденний з дня вручення копії цієї ухвали строк для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та надання доказів, які підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення відповідно до частини шостої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України.

23.12.2021 у автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зареєстровано заяву Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про поновлення строку касаційного оскарження.

До заяви скаржника додано належні докази отримання відповідачем копії оскаржуваного судового рішення апеляційного суду на офіційну електронну адресу Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області 22.10.2021.

За правилами пункту 2 частини шостої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Скаржник, у порядку, встановленому вищенаведеною нормою процесуального закону, відправив до суду апеляційної інстанції повідомлення про отримання оскаржуваної ним постанови і надав касаційному суду докази, які це підтверджують.

За таких обставин, днем отримання відповідачем копії оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції є 22.10.2021, а зважаючи, що касаційна скарга на це судове рішення подана Томашпільською селищною радою Тульчинського району Вінницької області 19.11.2021, то колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для поновлення строку касаційного оскарження на підставі положень частини другої статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження у цій справі, Верховний Суд виходить з такого.

Встановлено, що судом першої інстанції призначено та розглянуто справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують положення статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає підстави для висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності або інших справ, розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження, тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, доведення обставин, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у зазначених вище справах, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України, а також частині першій статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Обґрунтовуючи наявність підстав для касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень, Томашпільська селищна рада Тульчинського району Вінницької області посилаючись на приписи пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, вказує на те, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи цей спір, застосували норми права без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.09.2019 у справі №379/656/16-а.

Водночас, колегія суддів наголошує, що виникнення підстав для касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлюється наявністю саме подібних правовідносин, які виникли у справі, в якій ухвалені судові рішення, щодо оскарження яких подана касаційна скарга, та у справах, розглянутих Верховним Судом, на які здійснюється посилання на підтвердження застосування норми права без урахування висновку цього Суду.

При цьому, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Подібність правовідносин визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Так, відповідно до змісту оскаржуваної відповідачем постанови суду апеляційної інстанції позивач звернулася до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 2,0 га, однак рішенням 49 сесії 8 скликання Томашпільської селищної ради №2155 від 29.09.2020 позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,01 га, тобто у меншому розмірі ніж просив позивач.

Суди попередніх інстанцій, проаналізувавши зміст оскаржуваного позивачкою рішення органу місцевого самоврядування, встановили, що відповідач не вказав на обставини, які перешкоджають наданню позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою у бажаному розмірі земельної ділянки та не зазначив обґрунтування наданого дозволу у меншому розмірі земельної ділянки, ніж той, який просила позивач, що у розумінні частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України є обов`язковою умовою при прийнятті рішення з цього питання.

У справі ж №379/656/16-а, на яку наявне посилання у касаційній скарзі, суди установили, що надаючи позивачу, який є жителем міста Біла Церква Київської області, дозвіл на розробку проекту землеустрою у розмірі меншому, ніж він хотів, відповідач керувався Пропозицією № 2 від 28.03.2016 постійної комісії Петрівської сільської ради з питань аграрної політики, земельних відносин та природокористування згідно з якою з метою першочергового забезпечення земельними ділянками учасників антитерористичної операції, які є постійними жителями села Петрівське, вказана комісія пропонує сесії Петрівської сільської ради: надавати дозвіл учасникам антитерористичної операції, які мають право на першочергове відведення земельних ділянок відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на розроблення проектів землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок із земель сільськогосподарського призначення Петрівської сільської ради для ведення особистих селянських господарств, у таких розмірах:

- учасникам антитерористичної операції, які зареєстровані та постійно проживають на території Петрівської сільської ради у розмірі 2,00 га;

- учасникам антитерористичної операції, які не є постійними жителями села Петрівське у розмірі 1,00 га.

Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 у справі №379/656/16-а висловив висновки про те, що органи місцевого самоврядування, діючи в інтересах територіальної громади, мають право розпоряджатися землями комунальної власності з урахуванням будь-яких правомірних цілей, зокрема надаючи перевагу жителям села, проте вони не можуть ухвалювати правові акти, які не належать до їх повноважень або суперечать закону.

З огляду на це, сільська рада має право надавати земельні ділянки для особистого селянського господарства будь-якого розміру, у межах до 2,0 га, а також встановлювати різні їх розміри для членів територіальної громади і громадян, які до неї не належать.

Отримання земельної ділянки в межах законодавчо визначеного розміру не є порушенням принципу рівності громадян у конституційних правах і свободах, рівності перед законом, встановленого статтею 24 Конституції України, оскільки в даному разі принцип рівності забезпечується правом усіх громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Розмір же земельної ділянки, що надається може визначатись власником.

Під час розгляду справи Суд не встановив порушень прав позивача, які пов`язані із наданням дозволу на розробку проекту землеустрою у розмірі меншому, ніж хотів позивач. Натомість, жодних ознак дискримінації щодо незаконності рішення сільської ради Суд не виявив.

Тобто, згідно з фактичними обставинами, встановленими судовим розглядом справи №379/656/16-а, відповідачем у оскаржуваному рішенні наведено належні підстави для його прийняття і надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі, меншому ніж хотів заявник.

У справі ж, у якій подана касаційна скарга, спірне рішення селищної ради, як це встановлено судами попередніх інстанцій, не містить обґрунтувань неможливості надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у бажаному заявником розмірі. При цьому, суди установили наявність вільної землі за межами села всього 112,4705 га, що при рівномірному розподілу земельних ділянок між кожним із заявників, які звернулись за отриманням земельних ділянок, надавало можливість визначити за кожним із них площі окремих земельних ділянок у розмірі 1,4 га.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки Верховного Суду, на які посилається відповідач у своїй касаційній скарзі, зроблені за інших фактичних обстави справи і не тотожних умов застосування правових норм і це, в свою чергу, не свідчить про подібність правовідносин й не зумовлює наявності підстав для касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на викладене вище, наведені відповідачем аргументи не є підставою для касаційного перегляду справи прийнятої за результатами розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. До того ж, скаржник не обґрунтував у касаційній скарзі того, чи стосується касаційна скарга питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; чи був скаржник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, під час розгляду іншої справи; чи справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; чи суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається.

Верховний Суд звертає увагу на те, що можливість відкриття касаційного провадження у справах розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскільки оскаржувані судові рішення прийняті за результатами розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України виняткові обставини відсутні і обґрунтування щодо їх наявності не наведено, у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Визнати поважними вказані Томашпільською селищною радою Тульчинського району Вінницької області причини пропуску строку на касаційне оскарження рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.06.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 і поновити цей строк.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.06.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 у справі за позовом ОСОБА_1 до Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

3. Надіслати Томашпільській селищній раді Тульчинського району Вінницької області копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Суддя В.М. Бевзенко

Суддя Я.О. Берназюк