Справа № 440/4002/21
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 р. Справа № 440/4002/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.08.2021, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/4002/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

21 квітня 2021 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі - відповідач, ГУ ДПС у Полтавській області), у якій просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6904-51/4649У від 22.05.2019 року;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6904-51/2102У від 12.02.2020 року;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Полтавській області внести зміни до інтегрованої картки платника - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 шляхом виключення з неї інформації про наявність заборгованості з Єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що відображалась у зв`язку з винесенням вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6904-51/4649У від 22.05.2019 та №Ф-6904-51/2102У від 12.02.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки ОСОБА_1 господарську діяльність не здійснював та доходи не отримував, натомість, з 11.05.2017 по теперішній час перебуває у трудових відносинах з Комунальним підприємством "Теплоенерго", яким за позивача сплачено єдиний соціальний внесок, а тому позивач вважає, що вимоги про сплату недоїмки спричиняє подвійну сплату ЄСВ (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державною консолідованого страхового внеску.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 року задоволено клопотання представника Головного управління ДПС у Полтавській області та допущено заміну відповідача Головного управління ДПС у Полтавській області (ідентифікаційний код 43142831) його правонаступником Головним управлінням ДПС у Полтавській області, як відокремленим підрозділом Державної податкової служби України (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44057192).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.08.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Полтавській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44057192, вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36000) про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 22.05.2019 року №Ф-6904-51/4649У в частині недоїмки в розмірі 18214 грн. 90 коп. (вісімнадцять тисяч двісті чотирнадцять гривень дев`яносто копійок).

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2020 року №Ф-6904-51/2102У на суму 8262 грн. 54 коп. (вісім тисяч двісті шістдесят дві гривні п`ятдесят чотири копійки).

Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Полтавській області щодо нарахування та обліковування в інтегрованій картці платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) сум недоїмки єдиного внеску за травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2017 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року в загальному розмірі 26477 грн. 44 коп. (двадцять шість тисяч чотириста сімдесят сім гривень сорок чотири копійки).

Зобов`язано Головне управління ДПС у Полтавській області, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України вилучити з інтегрованої картки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) суми недоїмки єдиного внеску за травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2017 року в сумі 5632 грн. (п`ять тисяч шістсот тридцять дві гривні), за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року в сумі 9828 грн. 72 коп. (дев`ять тисяч вісімсот двадцять вісім гривень сімдесят дві копійки), за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року в сумі 11016 грн. 72 коп. (одинадцять тисяч шістнадцять гривень сімдесят дві копійки).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 820 грн. 71 коп. (вісімсот двадцять гривень сімдесят одна копійка).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Полтавській області подало апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.08.2021 по справі № 440/4002/21 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що станом на 05.05.2021 за ОСОБА_1 рахувався борг по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 28349,51 грн., без урахування нарахувань за І квартал (січень) 2020 року в сумі 1039,06 гривень. На сьогоднішній день Звіти про суми нарахованої заробітної плати на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 5) за 2013-2020 роки платником не подано. Вважає, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність, є платниками єдиного внеску незалежно від того, чи є такі особи на даний час одночасно найманими працівниками. Вказує, що станом на 30.04.2019 згідно ІКП за ОСОБА_1 рахувалась заборгованість по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21030,90 грн. Відповідно до статті 25 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі- Закон № 2464-VI) 22.05.2019 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №0-6904-51/4649 та направлено боржнику. Згідно повідомлення про вручення лист отримано 25.07.2019. Керуючись абзацем 9 пункту 4 статті 25 Закону України № 2464, у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.05.2019 №Ф-6904-51/4649У на суму 21030,90 грн. Станом на 31.01.2020 згідно ІКП по ОСОБА_1 збільшилась заборгованість по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та становить 29293,44 грн. Відповідно до статті 25 Закону України №2464 12.02.2020 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6904-51/2102 та направлено боржнику. 24.04.2020 лист опущено в поштовий ящик працівником «Укрпошти». Відповідно до Інструкції, у разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску удень, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Таким чином вимога про сплату боргу вручена 24.04.2020. Керуючись абзацем 9 пункту 4 статті 25 Закону № 2464, у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2020 №Ф-6904-51/2102У на суму 8262,54 грн.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець 12.07.2006, запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 внесено до Єдиного державного реєстру 31.01.2020, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 58-60).

13.07.2006 позивач взятий на облік в ГУ ДПС у Полтавській області, Кременчуцьке управління, Кременчуцька ДПІ (м. Кременчук) як платник податків (а.с. 59-60) та на час виникнення спірних правовідносин перебував на загальній системі оподаткування (а.с. 75).

Відповідно до довідки Комунального підприємства "Теплоенерго" Кременчуцької міської ради від 12.04.2021 №10 ОСОБА_1 працює у КП "Теплоенерго" оператором теплового пункту 2 розряду з 11 травня 2017 року (відповідно до наказу №103-К від 10.05.2017) по теперішній час (а.с. 26).

За кожен місяць починаючи з травня 2017 року по грудень 2019 року включно, Комунальним підприємством "Теплоенерго" сплачено за позивача ОСОБА_1 страхові внески у повному обсязі, що підтверджено відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 27-28).

З матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2019 року ГУ ДПС у Полтавській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6904-51/4649, якою позивача повідомлено, що станом на 30 квітня 2019 року заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 21030,90 грн. та зобов`язано позивача сплатити недоїмку в сумі 21030,90 (зворот а.с. 45).

Вказана вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6904-51/4649 від 22 травня 2019 року надіслана позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення та вручена останньому 25 липня 2019 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (зворот а.с. 45).

12 лютого 2020 року ГУ ДПС у Полтавській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6904-51/2102, якою позивача повідомлено, що станом на 31 січня 2020 року заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 29293,44 грн. та зобов`язано позивача сплатити недоїмку в сумі 29293,44 грн. (зворот а.с. 44).

Вказана вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6904-51/2102 від 12 лютого 2020 року надіслана позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення (зворот а.с. 44).

В інтегрованій картці платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) контролюючим органом нараховано та обліковуються суми недоїмки єдиного внеску за 2017-2019 роки в загальному розмірі 29293,44, зокрема, до інтегрованої картки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) внесено суми недоїмки єдиного внеску: за 2017 рік в розмірі 8448 грн. (09.02.2018); за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року: 19 квітня 2018 року в розмірі 2457 грн. 18 коп., 19 липня 2019 року в розмірі 2457 грн. 18 коп., 19 жовтня 2019 року в розмірі 2457 грн. 18 коп., 21 січня 2020 року в розмірі 2457 грн. 18 коп.; за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року: 19 квітня 2019 року в розмірі 2754 грн. 18 коп., 19 липня 2019 року в розмірі 2754 грн. 18 коп., 21 жовтня 2019 року в розмірі 2754 грн. 18 коп., 20 січня 2020 року в розмірі 2754 грн. 18 коп. (а.с. 46-48).

ГУ ДПС у Полтавській області винесено:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6904-51/4649У від 22 травня 2019 року на суму 21030,90 грн. /а.с. 45/ (за 2017 рік, 2018 рік та І квартал 2019 року);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6904-51/2102У від 12 лютого 2020 року на суму 8262,54 грн. /а.с. 44/ (за ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року).

Позивач не погодився з вимогами про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Полтавській області №Ф-6904-51/4649У від 22 травня 2019 року, № Ф-6904-51/2102У від 12 лютого 2020 року, а також із включенням контролюючим органом до інтегрованої картки ОСОБА_1 відомостей про наявність недоїмки зі сплати єдиного внеску, на суми яких винесено оскаржувані вимоги, у зв`язку з чим звернувся до суду позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та не доведеності відповідачем правомірності прийнятих ним рішень.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Надаючи правову оцінку спірним вимогам Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від № Ф-6904-51/4649У від 22 травня 2019 року, № Ф-6904-51/2102У від 12 лютого 2020 року, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК) в частині компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб щодо адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Згідно зі статтею 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В пунктах 3 і 10 частини першої цієї статті розкрито поняття застрахованої особи як фізичної особи, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, а страхувальників як роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

До платників єдиного внеску включено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої цієї ж статті).

Відповідно до приписів статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Водночас, відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК відноситься фізична особа-підприємець) саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення законодавства щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи - підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону №2464-VI викладений Верховним Судом у постановах від 27.03.2020 у справі №140/2214/19 та від 27.11.2019 у справі №160/3114/19.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки Комунального підприємства "Теплоенерго" Кременчуцької міської ради від 12.04.2021 №10 ОСОБА_1 працює у КП "Теплоенерго" оператором теплового пункту 2 розряду з 11 травня 2017 року (відповідно до наказу №103-К від 10.05.2017) по теперішній час (а.с. 26).

За кожен місяць, починаючи з травня 2017 року по грудень 2019 року включно, Комунальним підприємством "Теплоенерго" сплачено за позивача ОСОБА_1 страхові внески у повному обсязі, що підтверджено відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 27-28).

Тобто, протягом травня, червня, липня, серпня, вересня, жовтня, листопада, грудня 2017 року, 2018 року та 2019 року позивач перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством "Теплоенерго", а отже був найманим працівником, та за кожен місяць вказаного вище періоду за позивача ОСОБА_1 сплачено страхові внески у повному обсязі Комунальним підприємством "Теплоенерго", що підтверджено відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 27-28).

У матеріалах справи відсутні докази фактичного ведення позивачем підприємницької діяльності у травні - грудні 2017 року, у І, ІІ, ІІІ, ІV кварталах 2018 року та у І, ІІ, ІІІ, ІV кварталах 2019 року, а також відсутні докази відповідача на підтвердження отримання позивачем у травні - грудні 2017 року, у І, ІІ, ІІІ, ІV кварталах 2018 року та у І, ІІ, ІІІ, ІV кварталах 2019 року доходів від підприємницької діяльності.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і платником єдиного внеску за нього в період: травень - грудень 2017 року, І, ІІ, ІІІ, ІV квартал 2018 року та І, ІІ, ІІІ, ІV квартал 2019 року був роботодавець Комунальне підприємство "Теплоенерго", що виключає обов`язок по сплаті в цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем.

Колегія суддів враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Водночас, оскільки позивач у січні, лютому, березні, квітні 2017 року був зареєстрований як фізична особа - підприємець, у трудових відносинах з юридичною особою чи фізичною-особою підприємцем, якими б за позивача були сплачені страхові внески не перебував (тобто не був найманим працівником), він зобов`язаний за цей період сплатити єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI).

Законом України від 21.12.2016 №1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 - 3200,00 грн.

Частиною 5 статті 8 Закону №2464-VI для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Враховуючи обов`язок нарахування єдиного внеску до сплати, навіть у разі відсутності доходу, позивач зобов`язаний був сплатити за січень, лютий, березень, квітень 2017 року єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в загальному розмірі 2816 грн. ((3200,00*22%) * 4 місяці).

Отже, за встановлених обставин та наведених норм права, якими врегульовано спірні відносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані вимога про сплату боргу (недоїмки) від 22 травня 2019 року №Ф-6904-51/4649У в частині недоїмки в розмірі 18214 грн. 90 коп. та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12 лютого 2020 року №Ф-6904-51/2102У на суму 8262 грн. 54 коп. винесені Головним управлінням ДПС у Полтавській області без урахування всіх обставин, що мають значення для їх прийняття, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Зважаючи на те, що спірні вимоги сплату боргу (недоїмки) є правовими актами індивідуальної дії та згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, суд вважає за необхідне: визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 22 травня 2019 року №Ф-6904-51/4649У в частині недоїмки в розмірі 18214 грн. 90 коп. та визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 12 лютого 2020 року №Ф-6904-51/2102У на суму 8262 грн. 54 коп.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422, який був чинним до 05.04.2021, з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.

Згідно з приписами Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 12 січня 2021 року № 5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 березня 2021 р. за № 321/35943, який набрав чинності 05.04.2021, інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску (далі - платежі), що ведеться за кожним видом платежу (пункт 2 розділу І).

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею (пункт 1 розділу ІІ цього Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, в інтегрованій картці платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) контролюючим органом нараховано та обліковуються суми недоїмки єдиного внеску за 2017-2019 роки в загальному розмірі 29293,44, зокрема, до інтегрованої картки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) внесено суми недоїмки єдиного внеску: за 2017 рік в розмірі 8448 грн. (09.02.2018); за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року: 19 квітня 2018 року в розмірі 2457 грн. 18 коп., 19 липня 2019 року в розмірі 2457 грн. 18 коп., 19 жовтня 2019 року в розмірі 2457 грн. 18 коп., 21 січня 2020 року в розмірі 2457 грн. 18 коп.; за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року: 19 квітня 2019 року в розмірі 2754 грн. 18 коп., 19 липня 2019 року в розмірі 2754 грн. 18 коп., 21 жовтня 2019 року в розмірі 2754 грн. 18 коп., 20 січня 2020 року в розмірі 2754 грн. 18 коп. (а.с. 46-48).

Таким чином, інтегрована картка платника податків ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) містить помилкову інформацію та облікові показники про недоїмку єдиного внеску за травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2017 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року в загальному розмірі 26477 грн. 44 коп., обов`язку щодо сплати якої позивач не має.

Отже, нараховуючи та обліковуючи в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) суму недоїмки єдиного внеску за травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2017 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року в загальному розмірі 26477 грн. 44 коп. контролюючий орган діяв з порушенням статті 67 Конституції України та частини 4 статті 4 Закону України №2464-VI, а також без урахування всіх обставин, що мають значення для вчинення таких дій.

Колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Надаючи правову оцінку обставинам зазначеної справи, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України з метою ефективного захисту прав позивача вірно вийшов за межі позовних вимог, визнав протиправними дії Головного управління ДПС у Полтавській області щодо нарахування та обліковування в інтегрованій картці платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) сум недоїмки єдиного внеску за травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2017 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року в загальному розмірі 26477 грн. 44 коп. та зобов`язати Головне управління ДПС у Полтавській області, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України вилучити з інтегрованої картки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) суми недоїмки єдиного внеску за травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2017 року в сумі 5632 грн. ((3200,00*22%) * 8 місяців)), за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року в сумі 9828 грн. 72 коп., за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року в сумі 11016 грн. 72 коп.

Також, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно враховано позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вказує, що суд першої інстанції, з урахуванням положень ст. 139 КАС України, правомірно здійснив розподіл судових витрат.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Частиною 1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст.242, 311, 315,316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області - залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26.08.2021 по справі № 440/4002/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова