Справа № 640/1316/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 лютого 2022 року

м. Київ

справа №640/1316/20

адміністративне провадження № К/990/1837/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2021 року у справі №640/1316/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення вихідної допомоги при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 пред`явив позов до Офісу Генерального прокурора, у якому просив суд:

1) визнати протиправним і скасувати наказ від 17 грудня 2019 року №1935ц про звільнення його з посади начальника відділу прийому громадян управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України;

2) поновити його з 21 жовтня 2019 року на посаді начальника відділу прийому громадян управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, або на адміністративну посаду керівника підрозділу з питань організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, або на будь-яку іншу адміністративну посаду керівника підрозділу в Офісі Генерального прокурора;

3) стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 21 грудня 2019 року до дня винесення судом рішення про поновлення (з розрахунку середньомісячної заробітної плати: 44161,22 грн та середньоденної заробітної плати: 2054,01 грн);

4) стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку;

5) допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення на посаді, стягнення та виплати заробітної плати за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2021 року, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2021 року, позов задоволено частково:

1) стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі: 44 161,22 грн;

2) у задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Офіс Генерального прокурора звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), подавши її 12 січня 2022 року засобами поштового зв`язку.

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати вказані судові рішення у частині задоволення позовних вимог й у цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження належить відмовити з таких підстав.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Предметом розгляду у цій справі є питання виплати вихідної допомоги (передбаченої нормами статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України») при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з такого.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни, зокрема до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Унесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Водночас частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.

У такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Переглядаючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції послався на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 31 березня 2021 року у справі №640/25354/19, від 22 липня 2021 року у справі №300/2000/20, від 11 серпня 2021 року у справі №640/9375/20, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/3778/20, від 11 листопада 2021 року у справі №240/4840/20.

У поданій касаційній скарзі підставою для перегляду оскаржуваних судових рішень скаржник визначив пункти 1, 2 частини четвертої статті 328 КАС України із посиланням на незастосуванням судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16, і необхідністю відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20 і застосованого судом апеляційної інстанції.

Скаржник посилається на те, що Верховний Суд викладав й інші висновки щодо застосування норм статей 40, 44 КЗпП України. Так, у постанові від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16 зазначено, що оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Також скаржник зазначає, що статтею 44 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків або юридичних фактів, з якими закон пов`язує виплату вихідної допомоги, а саме: при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2, 6 статті 40 цього Кодексу; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36); внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39).

Одночасно з цим, скаржник зазначає, що ні Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ні Закон України «Про прокуратуру», ні стаття 44 КЗпП України не передбачає можливість виплати вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

На цій основі скаржник вважає, що наявні підстави для відступлення від правового висновку, застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, і застосування висновку, викладеного у справі №820/1119/16.

У цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Так, Верховний Суд сформував сталу практику щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, зокрема щодо права на виплату вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Відповідний висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 11 лютого 2021 року у справі №420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19, від 26 лютого 2021 року у справі №1.380.2019.006923, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 31 березня 2021 року у справі №640/25354/19, від 22 липня 2021 року у справі №300/2000/20, від 11 серпня 2021 року у справі №640/9375/20, від 1 жовтня 2021 року у справі № 260/1890/19.

Верховний Суд не знаходить підстав для відступу від правової позиції, викладеної у вказаних постановах.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції переглянув його із застосуванням статті 44 КЗпП України, пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» і відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у вказаних постановах.

Отже, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до правового висновку Верховного Суду. Водночас постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку відсутня. Своєю чергою, колегія суддів Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

За такого правового регулювання й обставин справи у відкритті касаційного провадження належить відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2021 року у справі №640/1316/20 а позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення вихідної допомоги при звільненні.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

……………………………

Н.М. Мартинюк

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов,

Судді Верховного Суду