Справа № 140/5193/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/5193/21 пров. № А/857/19002/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Костюкевичем С. Ф. у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом Товариства з додатковою відповідальністю «АТП 10706» до Головного управління ДПС у Волинській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

24.05.2021 Товариство з додатковою відповідальністю «АТП 10706» (далі ТзДВ «АТП 10706») звернулося в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 22.02.2021 № 008800902 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 500 000 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 позов задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 22.02.2021 №008800902. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь позивача судові витрати в розмірі 7 500 грн.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що до позивача правомірно застосовано фінансові санкції за зберігання пального без наявності ліцензії, що було належним чином зафіксовано в акті перевірки та підтверджується поясненнями головного бухгалтера ТзДВ «АТП 10706».

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 27.02.1992 ТзДВ «АТП 10706» зареєстроване як юридична особа, видами діяльності якої, зокрема, є інший пасажирський наземний транспорт (КВЕД 49.39, основний).

20.01.2021 на підставі наказу від 18.01.2021 №232, направлень від 18.01.2021 №119/03-20-09-02 та №118/03-20-09-02 працівниками Головного управління ДПС у Волинській області у господарській одиниці ТзДВ «АТП 10706» за адресою: Волинська область, м. Ковель, вул. Володимирська, 154, проведено фактичну перевірку з питань дотримання вимог чинного законодавства щодо обігу підакцизних товарів, за результатами якої складено акт перевірки від 21.01.2021 №03/619/09-01/5461119.

Вказаний акт перевірки містить висновок про порушення позивачем вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», оскільки встановлено факт зберігання пального за відсутності ліцензії на право зберігання пальним. В акті перевірки зазначено, що при в`їзді на територію за адресою: 45006, Волинська область, м. Ковель, вул. Володимирська, 154, де розташовані виробничі потужності ТзДВ «АТП 10706» знаходиться резервуар з паливно - роздавальною колонкою ємністю 30 м.куб. в якому на момент проведення перевірки знаходилось дизпаливо в об`ємі 5665 літрів.

На підставі вказаного акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.02.2021 № 008800902, яким на підставі пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» до ТзДВ «АТП 10706» застосовано штрафні санкції в сумі 500 000 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено фактів діяльності позивача протягом перевіряємого періоду, яка б потребувала отримання ліцензії у порядку, встановленому статтею 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР (далі - Закон №481/95-ВР). Зазначено, що оскільки не запроваджено чіткого порядку отримання ліцензії у разі знаходження пального в паливних баках транспортних засобів та використання його в межах здійснення господарської діяльності, що сприяло б юридичній визначеності у правовідносинах, які стосуються майнових інтересів суб`єктів господарювання, тому негативні наслідки у вигляді штрафу не можуть покладатися на платника податків, а відтак, спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

За приписами пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися.

Порядок проведення фактичних перевірок, в тому числі й підстав їх призначення, регламентовано статтею 80 Податкового кодексу України.

Так, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.1 - 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.

Позивач наполягає на відсутності визначених у Податковому кодексі України підстав для проведення фактичної перевірки та звертав увагу на відсутність зазначення в наказі на проведення фактичної перевірки чітких підстав її проведення.

Апеляційний суд звертає увагу, що у постанові від 21.02.2020 у справі №826/17123/18 Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду відступила від висновків, які викладено в постановах Верховного Суду від 13.03.2018 (справа № 804/1113/16), від 24.05.2019 (справа № 826/16221/15), від 03.10.2019 (справа № 820/850/16), від 16.10.2019 (справа № 820/11291/15), від 22.11.2019 (справа № 815/4392/15) тощо у частині того, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе; а також що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної виїзної або фактичної перевірки.

У цій постанові Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог Податкового кодексу України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава). Оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Таким чином, головним критерієм, покладеним в основу визнання правових актів органу державної влади незаконними з процесуальних підстав, є порушення адміністративних процедур, покликаних забезпечувати платникам податків реалізацію й захист їх прав.

Тобто, питання дотримання відповідачем процедури призначення та проведення фактичної перевірки згідно з наказом від 18.01.2021 № 232 є істотним для правильного вирішення цієї справи, а обставини дотримання контролюючим органом процедури проведення перевірки входять до предмету доказування для цілей вирішення цього спору й підлягають першочерговому дослідженню.

Апеляційний суд зауважує, що стаття 80 Податкового кодексу України передбачає вичерпні підстави для проведення фактичної перевірки. Втім, застосовуючи конкретну правову підставу для призначення такої перевірки, у наказі на перевірку контролюючий орган зобов`язаний не тільки зазначити відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, але й обґрунтувати (пояснити), які саме фактичні підстави (обставини) зумовлюють необхідність проведення фактичної перевірки.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 12.10.2021 у справі № 120/5729/20-а.

Як встановлено зі змісту наказу від 18.01.2021 №232, підставою для призначення фактичної перевірки у ньому наведено підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України та пункт 52 Підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України. У наказі зазначено, що перевірка проводитиметься з метою перевірки дотримання чинного законодавства щодо обігу підакцизних товарів.

Підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України передбачено, що фактична перевірка може проводитися у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

В той же час, у наказі Головного управління ДПС у Волинській області від 18.01.2021 № 232 відсутні будь-які посилання на конкретні підстави призначення перевірки, окрім як на норму, що регулює питання призначення перевірки, - підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України; у наказі не відображено, в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності ТзДВ «АТП 10706» вимогам чинного законодавства. Наведене, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про відсутність дійсних, фактичних підстав для його прийняття та необхідності здійснення податкового контролю за діяльністю позивача у формі фактичної перевірки.

Таким чином, за встановлених обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не довів наявності підстав у розумінні підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України для проведення фактичної перевірки ТзДВ «АТП 10706», що свідчить про протиправність проведення такої перевірки.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 02.12.2021 у справі № 120/3918/20-а.

Щодо предмету виявлених порушень та правомірності застосування фінансових санкцій згідно з податковим повідомленням-рішенням від 22.02.2021 № 008800902, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначені Законом № 481/95-ВР.

Відповідно до приписів статті 1 вказаного Закону, якими визначено значення термінів, що у ньому вживаються:

місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування;

зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

За правилами частини першої статті 15 Закону № 481/95-ВР оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Відповідно до приписів частини першої статті 16 Закону № 481/95-ВР контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.

Приписами постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку органів ліцензування та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів» від 05.08.2015 № 609 передбачено, що ліцензії на зберігання пального видають територіальні органи ДПС.

Частиною восьмою статті 15 Закону № 481/95-ВР встановлено, що суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Згідно з абзацом 9 частини другої статті 17 Закону № 481/95-ВР до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії у розмірі 500 000 грн.

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку про наявність обов`язку у суб`єктів господарювання зберігати пальне у місцях зберігання лише за наявності відповідної ліцензії на зберігання пального, а у разі невиконання такого обов`язку застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів.

Разом із тим, частиною дев`ятнадцятою статті 15 Закону № 481/95-ВР встановлено, що ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Як встановлено з матеріалів справи, а саме копії картки рахунку 203 по ТзДВ «АТП 10706», станом на 20.01.2021 залишок паливно-мастильних матеріалів становив 5,647 літрів.

Директор підприємства у поясненнях від 17.02.2021, наданих перед прийняттям спірного податкового повідомлення-рішення, стверджує, що резервуар та колонка, розміщені на території підприємства, не використовувалися, а отримане паливо від ТзОВ «ТД Газтрім» заправлялось безпосередньо в баки транспортних засобів, які знаходяться на балансі підприємства.

Так, позивачем надано докази наявності у нього власних та орендованих понад 30 транспортних засобів, які здійснюють перевезення пасажирів, об`єм баків яких значно перевищує кількість дизельного пального, отриманого підприємством 15.01.2020 (5,076 тонн) та зазначеного в акті перевірки (станом на 20.01.2021 залишки ПММ становлять 5,665 літрів).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не повинен отримувати ліцензію на право зберігання пального, якщо таке пальне було завантажене у паливні баки транспортних засобів.

Крім цього, при проведенні фактичної перевірки головний бухгалтер позивача у наданих поясненнях вказала на наявність на підприємстві резервуару для зберігання пального, а також залишок пального на підприємстві, однак, будь-яких пояснень про об`єм резервуару та що в ньому знаходиться 5665 літрів пального надано не було.

Враховуючи викладене, а також відсутність доказів проведення посадовими особами контролюючого органу замірів об`єму рідини в резервуарі під час перевірки чи зняття фактичних залишків паливно-мастильних матеріалів, апеляційний суд вважає безпідставним висновок контролюючого органу про зберігання позивачем пального без наявності ліцензії.

За таких обставин апеляційний суд вважає обґрунтованим твердження суду першої інстанції про те, що висновки контролюючого органу, покладені в основу спірного податкового повідомлення-рішення, ґрунтуються виключно на припущеннях.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Колегія суддів звертає увагу на те, що застосування штрафних санкцій (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20.03.1952 (далі - Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні в справі «Щокін проти України» (п. 49) Європейський суд з прав людини вказав, що збільшення податковим органом зобов`язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом, а будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Отже, контролюючим органом безпідставно проведено фактичну перевірку ТзДВ «АТП 10706» на предмет дотримання чинного законодавства щодо обігу підакцизних товарів та неправомірно застосовано до позивача фінансові санкції оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, відтак, судом першої інстанції правомірно визнано його протиправним та скасовано.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі № 140/5193/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 17.01.2022