Справа № 280/5370/19
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа №280/5370/19
Із мотивами й висновками цієї постанови Касаційного адміністративного суду Верховного Суду не згоден рішуче, а тому на підставі частини 3 статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України висловлюю окрему думку.
1) « 29. З цивільно-правових договорів, укладених позивачем з фізичними особами … убачається, що предметом укладених договорів позивача з фізичними особами є процес праці, а не її кінцевий результат. В укладених договорах не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи (дорожні роботи на об`єкті: «Послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення загального користування у Запорізькій області та штучних споруд на них»). В самих договорах не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо.
30. Наявні в матеріалах справи акти прийому виконаних робіт до цивільно-правових договорів також не містять ні результату роботи, ні її обсягу, видів тощо, а у вказаних актах визначено період виконання роботи та розмір оплати.
31. Верховний Суд дійшов висновку, що зазначені договори, укладені позивачем з фізичними особами … не були спрямовані на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, а були пов`язані із самим процесом праці, що є характерним для трудових функцій.
32. Зазначене спростовує доводи позивача про безпідставне визначення цивільних відносин між позивачем та вказаними вище особами як трудових» (п.п. 29- 32 Постанови);
2) « 33. Суд також наголошує, що дії позивача щодо надання трудовим договорам форми цивільно-правового договору перешкоджає реалізації правам фізичних осіб на працю, гарантованого Конституцією України та КЗпП України, шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічно оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки тощо» (п. 33 Постанови);
2) Між позивачем і фізичними особами існували цивільно-правові відносини, були укладені цивільно-правові договори, які відповідали приписам Цивільного кодексу України, існувала презумпція правомірності цих правочинів - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.ст. 203, 204 Цивільного кодексу України).
Тобто, цивільно-правові договори були правомірними і неправомірними у порядку цивільного й цивільно-процесуального законодавства - не визнавалися.
3) Суб`єкти мають право вільно обирати вид правочину, вчиняти діяльність, які не заборонені законом. Тому, укладання цивільно-правових договорів позивачем з фізичними особами є їхнім законним волевиявленням і не може бути жодних спонукань укладати трудові договори поза волею позивача, фізичних осіб із якими було укладено цивільно-правові договори.
Оскільки Запорізьким окружним адміністративним судом, Третім апеляційнім адміністративним судом ухвалено обґрунтовані й законні рішення, то їх слід було залишати без змін, відповідно до статей 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя Володимир Бевзенко