Справа № 380/9530/21
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 рокуСправа № 380/9530/21 пров. № А/857/20338/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року (суддя Сподарик Н.І., м.Львів),-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.31-33), просив стягнути на його користь середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 82505,40 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року позов задоволено. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.09.2020 по 24.06.2021 у сумі 81500,47 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням суду, його оскаржив відповідач, який з посиланням на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи вважає рішення суду першої інстанціїнеобґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі із покликанням на окремі обставини справи вказує, що положення статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Зазначає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду про виплату індексації грошового забезпечення позивачу було прийняте 11 січня 2021 року у справі №380/9960/20 (далі - Рішення суду), а тому нарахування позивачем середнього заробітку за не своєчасну виплату індексації грошового забезпечення, тобто з 24.09.2020 до моменту її отримання, а саме до 24.05.2021, є безпідставним. Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції помилково не врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в день звільнення ОСОБА_1 відповідач не провів повного розрахунку, тому відповідно до статті 117 КЗпП позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи,однак вказане рішення суду не може бути залишено без змін з таких міркувань.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 24.09.2020 №184 позивача виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Стрийського РВК Львівської області (а.с.12).

Рішенням суду визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 по лютий 2018 року включно. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

24.05.2021 відповідачем Рішення суду виконано, виплачено позивачу частину індексації грошового забезпечення в розмірі 28601,81 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача (а.с.17).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2021 року Рішення суду змінено, а саме доповнено частину третю резолютивної частини наступним реченням: «Нарахування індексації за період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно проводити із застосуванням базового місяця - січень 2008 року.». У решті Рішення суду залишено без змін.

24.06.2021 на виконання вказаних судових рішень відповідачем виплачено позивачу другу частину індексації грошового забезпечення в розмірі 53769,02 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача (а.с.35).

Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведений не в день виключення із списків особового складу, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» (далі Закон №108/95-ВР) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 чітко вказує, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Виходячи з цього, індексація грошового забезпечення є частиною заробітної плати, а тому відноситься до «належної звільненому працівнику суми». Відтак, не може розглядатись як спірна сума в розумінні частини другої статті 117 КЗпП, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно частини другої статті 116 КЗпП відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення 24.09.2020, проте виконав свій обов`язок частково 24.05.2021, а в повному обсязі лише 24.06.2021. Таким чином, оскільки працівникові не виплачена належна йому у день звільнення індексація грошового забезпечення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації колегія суддів враховує наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).

Абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати.

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 , розмір грошового забезпечення позивача за два місяці до звільнення становив 29203,18 грн, а саме: у липні 2020 року - 14601,59 грн та у серпні 2020 року - 14601,59 грн (а.с.16).

Отже, розмір середньоденного заробітку склав 471,02 грн (29203,18/62 календарні дні).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, період за час затримки розрахунку про звільненні по день фактичного розрахунку становить:

з 25.09.2020 по 24.05.2021 (перша частина індексації грошового забезпечення) 242 дні.

з 25.05.2021 по 24.06.2021 (друга частина індексації грошового забезпечення) 31 день.

Відповідно, обчислений відповідно до правил статті 117 КЗпП середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає:

(242+31)*471,02=128588,46 грн.

Суд першої інстанції вірно вказав на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, а тому вважав справедливим зменшити суму середнього заробітку.

Встановлений статтею 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

За обставин цієї справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП , виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 350952,44 грн, з яких: грошове забезпечення 268581,61 грн (76,53%) та невиплачена сума індексації грошового забезпечення 82370,83 грн (23,47%).

Після сплати першої частини індексації грошового забезпечення частка невиплаченої суми у загальному розмірі належних при звільненні виплат складає 15,32%.

Таким чином 23,47% від 113986,84 грн (242*471,02) становить 26752,71 грн.

Відповідно 15,32% від 14601,62 грн (31*471,02) становить 2236,97 грн.

Суд апеляційної інстанції, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 28989,68 грн (26752,71 грн + 2236,97 грн) як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Такий механізм зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника відповідає визначеному у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Щодо покликань скаржника на не врахування судом першої інстанції при вирішенні питання щодо суми середнього грошового забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою фактичного розрахунку, правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц в частині застосування середньозваженої облікової ставки за кредитами, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не є протилежними та зводяться до аналогічного висновку: можливості зменшення судом, за певних умов, розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП враховуючи критерії, зазначені вище у цій постанові.

Зваживши на вищенаведене, застосований судом першої інстанції спосіб обрахунку середнього заробітку час затримки розрахунку, виходячи із періодів з: 24.09.2020 по 24.05.2021 (перша частина індексації грошового забезпечення) 161 день; з 24.09.2020 по 24.06.2021 (друга частина індексації грошового забезпечення) 183 дні, та відповідні подальші обрахунки є надумані і призвели до надмірного (неодноразового) нарахування спірних сум середнього заробітку.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову у спосіб, що визначений цим судом, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та неповному з`ясуванні судом обставин, шо мають значення для справи, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, з наведених вище підстав.

Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої, третьої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково на суму 28989,68 грн, то в його користь із суми 908 грн сплаченого ним судового збору за подання позову, необхідно стягнути суму, що пропорційна сумі задоволених позовних вимог, а саме 322, 98 грн.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до безпідставного задоволення позову у визначений судом спосіб, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 вересня 2020 року по 24 червня 2021 року в сумі 28989 (двадцять вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 322 (триста двадцять дві) гривні 98 (дев`яносто вісім) копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 19 січня 2022 року.