Справа № 480/12286/21
Суддя: М.М. Шаповал
Дата ухвалення: 2022-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шаповала М.М.,
за участю секретаря судового засідання - І.С. Іуткіної,
позивачки - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - С.М. Вакули,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 просить суд в своєму позові
- визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати їй на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 № 414к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, що становить 8104,43 гривень;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на її користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати 8104,43 грн, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 23.10.2021 по день постановлення судового рішення, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати в розмірі 376,95 гривень.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом керівника Сумської обласної прокуратури № 414к від 19.10.2021 її було звільнено з посади прокурора Сумського відділу Сумської місцевої прокуратури Сумської області на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури". При цьому відповідачем не було виплачено вихідну допомогу при звільненні, передбачену ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Ухвалою суду від 29.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 21.12.2021 закрито підготовче провадження по справі, призначено її до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, вказуючи, що на спірні правовідносини поширюються Закон № 1697-VII та Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-IX, а не Кодекс законів про працю України. Відповідач зазначає, що вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку виплачується працівнику при припиненні трудового договору у тому числі з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 КЗпП України, проте ОСОБА_2 було звільнено на підставі п.п. 2 п. 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ.
У поданій 11.01.2022 відповіді на відзив, позивачка підтримала заявлені позовні вимоги.
Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності відповідно до вимог ст. 90 КАС України, визнає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачка з 16.04.2007 по 122.10.2021 проходила службу в органах прокуратури (а.с. 14-15).
Наказом керівника Сумської обласної прокуратури № 414к від 19.10.2021 позивачку було звільнено з посади прокурора Сумського відділу Сумської місцевої прокуратури Сумської області на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури" з 22.10.2021 (а.с. 16).
При цьому відповідачем не було виплачено позивачці вихідну допомогу при звільненні, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру".
Відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону Україні "Про прокуратуру" визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з п.п. 2 п.19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі в прокуратури" № 113-IX від 19.09.2019 прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п.9 ч. 1ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX від 19.09.2019 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" доповнено ч. 5, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Згідно з ст. 1 Кодексу законів про працю Україні, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п.п.1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.ст. 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч.1 ст.41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX від 19.09.2019 ст. 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою.
Відповідно до ч. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст.ст. 42, 42-1, ч.ч. 1, 2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
З матеріалів справи вбачається, що позивачку звільнено з посади на підставі на підставі п.п. 2 п. 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ.
Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі з неуспішним проходженням атестації.
Натомість, Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Закон України "Про прокуратуру" є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте Кодекс законів про працю регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.
Суд зазначає, що внесені зміни Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX від 19.09.2019 до Закону України "Про прокуратуру" та до Кодексу законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури".
Закон України "Про прокуратуру" встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Внесені зміни в Кодекс законів про працю стосуються обмежень щодо застосування положень ч. 2 ст. 40, ст.ст. 42,42-1, ч.ч.1, 2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Відтак, не встановлює обмеження щодо застосування ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2021 у справі № 1.380.2019.006923.
Таким чином, оскільки юридичною підставою звільнення позивача є п. 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури", яким передбачено звільнення у разі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, то позивачка набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно дост. 44 Кодексу законів про працю України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Відповідно до наданої довідки від 05.11.2021 № 21-667вих-21 (а.с. 22), розмір середньомісячної заробітної плати позивачки складав 8104,43 грн, відтак в такому розмірі підлягає виплаті вихідна допомога позивачці при звільненні.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Судом встановлено, що з дня звільнення 23.10.2021, який є останнім днем роботи, по день винесення рішення суду затримка виплат тривала з 23.10.2021 по 11.01.2022 та складала 55 робочих днів.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_2 до Сумської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 вихідної допомоги при звільненні 19.10.2021 з займаної посади в розмірі середньомісячної заробітної плати.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.01.2022.

Суддя М.М. Шаповал