Справа № 340/496/21
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 січня 2022 року

м. Київ

справа № 340/496/21

адміністративне провадження № К/9901/40557/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Коваленко Н.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М.

перевіривши касаційну скаргу Управління Держпраці у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10.08.2021 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Кіровоградській області про скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:

Ухвалою Верховного Суду від 18.11.2021, постановленою у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, вищевказану касаційну скаргу залишено без руху, оскільки вона подана після закінчення строку касаційного оскарження, установленого статтею 329 Кодексу адміністративного судочинства України і підстави, вказані скаржником для поновлення цього строку, визнані неповажними, а також у зв`язку з тим, що у касаційній скарзі не зазначено підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених частиною четвертою статті 328 цього Кодексу.

Скаржнику встановлено десятиденний з дня вручення копії цієї ухвали строк для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження із обґрунтуванням інших підстав для його поновлення та обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

07.12.2021 у автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зареєстровано заяву Управління Держпраці у Кіровоградській області про поновлення строку касаційного оскарження.

В обґрунтуванні вимог про поновлення строку касаційного оскарження заявник посилається на те, що на його адресу копія оскаржуваної постанови апеляційного суду не направлялась у зв`язку з відсутністю у суду апеляційної інстанції коштів на здійснення поштових відправлень. На підтвердження цих обставин скаржником надано копію акту Третього апеляційного адміністративного суду від 20.08.2021, згідно з яким копії постанов у справі №340/496/21 сторонам не направлялись у зв`язку з недостатнім фінансуванням суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що строк касаційного оскарження пропущено відповідачем з поважних причин, які від нього не залежали, а тому цей строк підлягає поновленню на підставі положень частини третьої статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження у цій справі, Верховний Суд виходить з такого.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують положення статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Встановлено, що судом першої інстанції призначено та розглянуто справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає підстави для висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності або інших справ, розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження, тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, доведення обставин, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у зазначених вище справах, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Враховуючи викладені вимоги процесуального закону, для можливості відкриття провадження у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, у касаційній скарзі скаржник має обґрунтовано зазначити підстави, вказані у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд звертає увагу й на те, що можливість відкриття касаційного провадження у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.

Спірні у цій справі правовідносини виникли у сфері держаного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, а предмет спору пов`язаний з оскарженням постанови відповідача про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу за порушення вимог статей 21, 24 Кодексу Законів про працю України.

Обґрунтовуючи наявність підстав для касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень, відповідач посилається на те, що, на його думку, Верховний Суд уповноважений з власної ініціативи розглядати питання про допуск до перегляду судового рішення у справі незначної складності, навіть якщо у касаційній скарзі відсутнє обґрунтування підстав для такого допуску виключно з підстав, зазначених у підпунктах «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у частині значного суспільного інтересу.

Суд критично оцінює наведені підстави касаційного оскарження, оскільки скаржником взагалі не наводяться обґрунтування, які б давали підстави вважати, що ця справа має фундаментальне значення на формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Що ж до посилань скаржника на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (справа становить значний суспільний інтерес для учасника справи, який подає касаційну скаргу), колегія суддів зазначає таке.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Скаржником не наведено жодних обґрунтованих доводів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що посилання скаржника на існування обставин, визначених підпунктами «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, є необґрунтованими, оскільки на поточний день ухвалені у цій справі судові рішення не впливають на кінцеве формування судової практики та не змінюють її.

Скаржник в касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України).

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Зазначене узгоджується з Рекомендаціями № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 цієї Рекомендації скарги в суд третьої інстанції повинні подаватися в першу чергу у рамках таких справ, які заслуговують третього судового розгляду, наприклад справи, які будуть розвивати право або які будуть сприяти однаковості тлумачення закону. Їх коло може бути також обмежене скаргами по тих справах, які стосуються питань права, які мають значення для всього суспільства в цілому. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування того, чому її справа буде сприяти досягненню таких цілей.

Зважаючи на викладене вище, наведені відповідачем аргументи не є підставою для касаційного перегляду справи прийнятої за результатами розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається.

При цьому, скаржником, незважаючи на вказані в ухвалі Верховного Суду від 18.11.2021 недоліки касаційної скарги і встановлення для їх усунення достатнього строку, так і не було наведено підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскільки оскаржувані судові рішення прийняті за результатами розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а наведені відповідачем обґрунтування і матеріали касаційної скарги не вказують на наявність у даному конкретному випадку виняткових обставин для касаційного оскарження судових рішень, ухвалених у цій справі, та передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, у відкритті касаційного провадження у даній справі належить відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Визнати поважними вказані Управлінням Держпраці у Кіровоградській області причини пропуску строку на касаційне оскарження рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 10.08.2021 і поновити цей строк.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Держпраці у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10.08.2021 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Кіровоградській області про скасування постанови.

3. Надіслати Управлінню Держпраці у Кіровоградській області копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Суддя Я.О. Берназюк

Суддя С.М. Чиркін