Справа № 160/4767/21
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 160/4767/21

адміністративне провадження № К/990/1116/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського адміністративного суду від 06 вересня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі (далі - ТУ ДБР, розташоване у місті Мелітополі) в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі від 26 лютого 2021 року №39 о/с про звільнення його з посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, з 01 березня 2021 року, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби; поновити його на посаді слідчого Другого слідчого відділу (Відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР, розташоване у місті Мелітополі, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді в ТУ ДБР, розташоване у місті Мелітополі, з аналогічними функціональними обов`язками; стягнути з ТУ ДБР, розташоване у місті Мелітополі на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з виплат за грудень 2020 року та січень 2021 року, як за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню.

Рішенням Дніпропетровського адміністративного суду від 06 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року, в позові відмовлено.

10 січня 2022 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського адміністративного суду від 06 вересня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року. Заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позов у повному обсязі.

Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення з посади державної служби, у зв`язку з її скороченням внаслідок зміни правового статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на правоохоронний орган.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказав, що оскаржує судові рішення на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки питання застосування положень підпункту 4 пункту 3 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону України від 03 грудня 2019 року №305-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон №305-ІХ) пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та положень статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) потребує вирішенню шляхом формування висновку у цій справі.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

За приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Так, із змісту оскаржуваних судових рішень вбачається , що вирішуючи спір та відмовляючи в позові суди виходили з того, що через зміну правового статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, посада яку обіймав позивач, була виведена із штатного розпису, як були скороченні і усі інші посади державної служби. З цих підстав суди дійшли висновку про фактичне скорочення посад державної служби, у тому числі і посади, яку обіймав позивач, що є підставою для звільнення позивача у відповідності до положень пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Водночас у цій справі суди дійшли висновку про відсутність підстав стверджувати про наявність у відповідача обов`язку запропонувати позивачу, перед звільненням, будь-яку вакантну посаду у тому самому державному органі, з посиланням на висновки Верховного Суду у справі №640/11024/20, що спростовує твердження позивача про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Також, у цій справі, суд апеляційної інстанції, відхилив доводи позивача про те, що слідчий не є державним службовцем, що свідчить про відсутність скорочення посад в ДБР та звільнення слідчих або припинення їх здійснюється в порядку визначеному повноважень Закону України «Про Державне бюро розслідувань», а не на підставі Закону України «Про державну службу», оскільки норми КПК України визначають межи процесуальних повноважень слідчого для здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, однак не регулюють трудові відносини слідчих державних службовців. Відповідно до частини п`ятої стаття 4 Закону України «Про державне бюро розслідувань» трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом, законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців ДБР поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Перевіряючи доводи касаційної скарги в частині відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування положень підпункту 4 пункту 3 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону №305-ІХ та положень статей 40, 49-2 КЗпП України, Судом установлено, що вирішуючи спір, суди не застосовували підпункт 4 пункту 3 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону №305-ІХ до спірних правовідносин. Водночас, посилавшись на ці норми, заявник не навів вмотивованих підстав необхідності їхнього застосування у цій справі, а зміст касаційної скарги зводиться до ототожнення правового статусу посади державного службовця, з якої його звільнено, посаді слідчого ДБР після зміни правового статусу установи та посилань на умисне видання відповідачем наказу про його звільнення після набрання чинності положень частини шостої статті 49-2 КЗпП України (в редакції Закону №378-ІХ). Такі аргументи скарги є суб`єктивними та не свідчать про наявність підстав для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Так, Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо застосування положень статей 40, 49-2 КЗпП України, а заявник жодним чином не обґрунтував їхнє неправильне застосування у системному зв`язку з положеннями підпункту 4 пункту 3 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону №305-ІХ та не виклав у чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій указаних норм закону та не обгрунтувпав який вплив такий висновок буде мати для вирішення цього спору по суті.

Інші аргументи скарги зводяться до неповного з`ясування судами обставин справи, доводів щодо недотримання соціальних гарантій при звільненні, порушення права на працю, незгоди зі скороченням посад державної служби внаслідок зміни статусу ДБР та порушень його прав, як державного службовця, тощо. Такі доводи мають суб`єктивний характер та свідчать про переоцінку доказів у справі, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, ОСОБА_1 не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Лише загальні посилання на незастосування висновку Верховного Суду, на його відсутність або необхідність відступлення від такого висновку, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права та дотримання всіх умов касаційного оскарження не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1.Касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського адміністративного суду від 28 липня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, за участю третьої особи - Державного бюро розслідувань, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко