Справа № 300/1143/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/1143/21 пров. № А/857/12498/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Главачем І. А. у м. Івано-Франківську, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у переведенні його на пенсію по інвалідності за нормами Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі Закон № 3723-ХІІ), зобов`язати відповідача призначити, нараховувати та виплачувати йому з 28.12.2020 пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-XII в розмірі 60 відсотків суми заробітної плати, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, врахувавши до розрахунку пенсії виплати, зазначені у довідці Надвірнянської районної ради від 24.12.2020 № 19.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем йому протиправно відмовлено в переведенні на пенсію по інвалідності, передбачену статтею 37 Закону №3723-XII, оскільки з грудня 2020 року він є інвалідом ІІ групи, стаж державної служби становить понад 19 років 11 місяців, перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців, тобто відповідає вимогам статті 37 Закону № 3723-ХІІ, що дає йому право на пенсію по інвалідності відповідно до вказаного Закону.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити його позов.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані обставинами, викладеними у позовній заяві, а також тим, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у зразковій справі № 822/524/18, предметом якої є зобов`язання відповідача призначити пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 27.05.2011 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком на підставі Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а з 01.05.2020 переведений на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №224443 від 07.12.2020 ОСОБА_1 з 24.11.2020 встановлено другу групу інвалідності без переогляду.

28.12.2020 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про переведення його з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII, у зв`язку із встановленням йому 07.12.2020 інвалідності другої групи загального захворювання.

Рішенням від 08.01.2021 № 15 позивачу відмовлено у переведенні на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII, оскільки станом на 01.05.2016 не обіймав посаду державного службовця, а довідка про заробітну плату для призначення пенсії державного службовця, видана Надвірнянською районною радою від 24.12.2020 № 19, не відповідає формі довідки, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 № 1-3. Зазначено, що періоди роботи позивача з 04.07.2001 по 26.04.2005 та з 22.05.2006 по 29.11.2010 не враховуються до стажу роботи, який дає право на пенсію державного службовця, так як займані ним посади у ці періоди є посадами органу місцевого самоврядування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набув права на переведення з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII з огляду на положення пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889-VIII).

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом №889-VIII, який набрав чинності 01.05.2016.

Статтею 90 Закону №889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас, за приписами частини дев`ятої статті 37 Закону № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби (…).

Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (частина десята статті 37 Закону № 3723-XII).

Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (частина дванадцята статті 37 Закону № 3723-XII).

Щодо можливості зарахування стажу роботи в органах місцевого самоврядування до стажу державної служби, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно пункту 4 частини другої статті 46 Закону № 889-VIII час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», входить до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу».

Відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Таким чином, в даному випадку слід керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 (далі - Порядок № 283).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та на посадах керівних працівників і спеціалістів виконавчих комітетів місцевих рад, їх управлінь, самостійних відділів, інших структурних підрозділів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, працюючи у Надвірнянській районній раді займав посади, які прирівняні до посад державної служби, а тому стаж з 04.07.2001 по 26.04.2005 та з 22.05.2006 по 29.11.2010 має включатися до стажу державної служби, що дає право на пенсійне забезпечення у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 у справі №735/939/17.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що станом на 01.05.2016 позивач набув не менше 10 років та не більше 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, однак, на зазначену дату не займав посади державної служби.

Таким чином, ОСОБА_1 не має права на призначення пенсії по інвалідності згідно зі статтею 37 Закону № 3723-XII, а тому відповідно відсутні правові підстави для переведення позивача з пенсії за віком на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-XII.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, про помилкове неврахування судом першої інстанцій під час ухвалення рішення у цій справі висновків, сформованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у зразковій справі №822/524/18, оскільки обставини, що виникли у межах спірних правовідносин, не є подібними до тих, які суд встановив під час розгляду цієї справи, зокрема, предметом спору у справі № 822/524/18 було визнання протиправними дій щодо відмови в переведенні на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII та зобов`язання відповідача призначити та здійснювати нарахування і виплату позивачу пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII; задовольняючи позов суд виходив з того, що станом на 01.05.2016 позивач, як особа з інвалідністю ІІ групи, мала достатній стаж державної служби для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII на підставі пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, незалежно від досягнення нею пенсійного віку (60 років), оскільки дана норма поширюється виключно на працездатних державних службовців, а не інвалідів І та ІІ груп. У справі по даному спору (№300/1143/21) питання щодо наявності у позивача необхідного пенсійного віку не є спірним.

Крім того, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі № 300/1143/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 17.01.2022