Справа № 480/5370/21
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 січня 2022 року Справа №480/5370/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравченка Є.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/5370/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)" Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про стягнення грошової компенсації та стягнення середнього заробітку,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)" Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якій просить:
- стягнути з Державної установи «Сумська виправна колонія (№116)» Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на користь позивача грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку терміном 3 дні за 2018 рік у розмірі 1275,00 грн.;
- стягнути з стягнути з Державної установи «Сумська виправна колонія (№116)» Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.08.2018 по день прийняття судом рішення з розрахунку 425,00 грн. за кожен календарний день.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Державна установа "Сумська виправна колонія (№116)" Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на день звільнення позивача не здійснила з ним повного розрахунку, а саме не виплатила грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку терміном 3 дні за 2018 рік у розмірі 1275,00 грн. та компенсацію за речове майно.
На думку позивача, оскільки відповідач не виплатив належні кошти в день його виключення із списків особового складу, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2018 по день прийняття судом рішення з розрахунку 425,00 за кожен календарний день
Ухвалою суду від 25.06.2021 відкрито провадження в даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому проти позовних вимог заперечує та зазначає, що відповідно до «Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового та начальницького складу ДКВСУ», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 925/5 від 23.03.2018, у зв`язку з тим, що виплата грошового забезпечення на день звільнення Позивача, за серпень 2018 року вже було проведено, остаточний розрахунок у повному обсязі з позивачем було проведено у вересні 2018 року, що підтверджується бухгалтерською довідкою «Про нараховані та виплачені види грошового забезпечення старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_2 молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки». У зв`язку з повним бухгалтерським розрахунком з позивачем, обставини, викладені у позові є такими, що не відповідають дійсності.
Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій з аргументами, наведеними у відзиві не погодився, наполягав на задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Державній установі "Сумська виправна колонія (№116)" Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України.
Наказом начальника Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)" Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України від 31.08.2020 № 161/ОС-18 у відповідності із Законом України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", Законом України "Про Національну поліцію" ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за ст. 77 п. 1 пп. 7 (за власним бажанням) 31.08.2018 (а.с. 7).
Однак, у день звільнення повний розрахунок із ОСОБА_1 відповідач не провів.
10.09.2018 Державною установою "Сумська виправна колонія (№116)" Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України нараховано і виплачено ОСОБА_1 : компенсацію невикористаної відпустки (3 доби за 2018 рік) в сумі 755,12 грн.; премію за серпень 2018р. в розмірі 37% посадового окладу 1076,70 грн.; одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 04 (чотири) календарні роки 7802,88 грн.; а також утримано надмірно використану чергову відпустку (4 доби за 2017 рік) в сумі 1006,83 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)" Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (а.с. 20-21), довідкою ПАТ АБ "Укргазбанк" від 03.11.2021 № Б-303/18/894/2021 (а.с. 37).
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання проходження служби особами рядового начальницького складу органів Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненням із неї, права і обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про Національну поліцію», Законом України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України".
Приписами статті 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» врегульовано питання звільнення зі служби в поліції.
Згідно п.п. 1, 2 розділу 22 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби. Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно разом із премією, встановленою у порядку, визначеному главою 13 цього розділу, за результатами оперативно-службової діяльності за останній місяць служби.
За невикористані дні відпусток особам рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Водночас, матеріалами справи, також, підтверджується, що компенсація невикористаної відпустки за 3 доби за 2018 рік в сумі 755,12 грн. була виплачена позивачу 10.09.2018, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача вказаної компенсації суд вважає необґрунтованими з огляду на відсутність порушеного права позивача станом на час звернення до суду.
При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що сума компенсації невикористаної відпустки за 3 доби за 2018 рік повинна складати 1275,00 грн.
Відповідно до п. 2 розділу 22 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу I цього Порядку. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Як вбачається із наданого відповідачем розрахунку від 18.11.2021 № 4/311-82 (а.с. 44) суму компенсації невикористаної відпустки за 3 доби за 2018 рік правомірно було розраховано згідно вимог вищевказаного порядку у розмірі 755,12 грн. (а.с. 44).
Отже, позовні вимоги в частині стягнення з Державної установи «Сумська виправна колонія (№116)» Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на користь позивача грошової компенсації за не використану щорічну відпустку терміном 3 дні за 2018 рік у розмірі 1275,00 грн. задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.
Ані Законом України «Про Національну поліцію», Законом України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні зі служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення осіб рядового, начальницького складу органів Державної кримінально-виконавчої служби України, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18.
Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Як встановлено судом, позивач був звільнений із служби з 31.08.2018, а кінцевий розрахунок з ним відповідач провів лише 17.08.2021.
Тобто вказані обставини свідчать про те, що відповідач не провів повного розрахунку з позивачем при звільненні.
При цьому, суд враховує, що як частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України, так і частиною першою статті 1 Закону України Про оплату праці передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Конституційним Судом України у рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі №8-рп/2013 зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Тобто право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (п.2.1).
За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України. Відтак, наявні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.09.2018 по 16.08.2021 становить 265 926,00 грн. (246,00 грн. х 1081 день затримки).
Визначаючи розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.
За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)" Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про стягнення грошової компенсації та стягнення середнього заробітку задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко