Справа № 140/5295/21
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/5295/21 пров. № А/857/20386/21 857/20390/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Качмара В.Я., Мікули О.І.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

представників позивача Чабана Р.Л., Савчук Н.В.,

представника відповідача Ярошика Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛК Компані» та Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року та додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 140/5295/21 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛК Компані» до Головного управління ДПС у Волинській області про скасування податкових повідомлень-рішень (рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені суддею Смокович В.І. в м. Луцьку Волинської області 28.09.2021 року згідно з протоколом судового засідання о 12:21 год. та 07.10.2021 року о 10:18 год., повне судове рішення складено 08.10.2021 року, повне додаткове судове рішення складено 13.10.2021), -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЛК Компані» (далі - ТзОВ «ДЛК Компані», позивач, товариство) звернулось із позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, відповідач, податковий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13 травня 2021 року № та № .

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення ГУ ДПС у Волинській області від 13 травня 2021 року № .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат задоволено частково.

Стягнуто на користь ТзОВ «ДЛК Компані» за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Волинській області витрати на правову допомогу в сумі 8000,00 грн.

Не погодившись із вказаними рішеннями, їх оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а додаткове рішення в частині відмови в повному відшкодуванні витрат на правову допомогу, є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року та додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове, яким заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що у випадку проведення розрахунків за продані нафтопродукти у безготівковій формі факт фактичного відпуску покупцю ПММ на АЗС може підтверджуватися не лише фіскальним чеком РРО, а й іншими первинними документами (талоном, смарт-карткою, платіжним дорученням, накладною тощо). Також зазначає, що витрати на правничу допомогу не є завищеними, а є реальними, обґрунтованими, розумними та співмірними, оскільки такі становлять лише 2% від ціни позову.

Відповідач також подав апеляційні скарги на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, та покликаючись на те, що рішення та додаткове рішення, в частині задоволення позовних вимог, є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року та додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що наданими позивачем податковому органу документами не можливо ідентифікувати товар (олія соєва), придбаний від ТзОВ «ДК ОІЛ Груп» згідно податкових та видаткових накладних, та реалізований товар (олія соєва) на експорт згідно експортних контрактів.

Крім того, зазначає, що Залізничним ВП ГУНП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваджені за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364, частиною третьою статті 191 КК України стосовно посадових осіб контрагента позивача.

Задоволена сума витрат на правничу допомогу судом першої інстанції є завищеною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

Позивач та відповідач скористалися правом подання відзивів на апеляційні скарги, в яких просять в задоволенні апеляційних скарг відмовити.

В судовому засіданні представники позивача наполягали на задоволенні апеляційної скарги ТзОВ «ДЛК Компані», в задоволенні апеляційних скарг відповідача просили відмовити.

Представник ГУ ДПС у Волинській області просиві задовольнити апеляційні скарги відповідача та відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ТзОВ «ДЛК Компані» зареєстровано Ковельською районною державною адміністрацією Волинської області 06 вересня 2018 року, з 01 січня 2018 року зареєстровано платником податку на додану вартість, основним видом діяльності якого є КВЕД 46.33 - Оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами.

Відповідно до підпункту 19-1.1.6 пункту 19-1.1. статті 19-1, підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.8, пункту 78.1 статті 78 та пункту 200.11 статті 200 Податкового кодексу України (далі ПК України) та наказу від 18 березня 2022 року №939 (арк. спр. 51 том 1) контролюючим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТзОВ «ДЛК Компані» щодо дотримання податкового законодавства ари декларуванні за січень 2021 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету.

За наслідками проведення вищезазначеної перевірки ГУ ДПС у Волинській області було складено акт від 07 квітня 2021 року № 3065/07-11/42445219 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «ДЛК Компані» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за січень 2021 року від`ємного значення з податку на додану вартість, в тому числі заявленого до бюджетного відшкодування з бюджету, яким встановлено наступні порушення:

- пункту 44.1 статті 44, пункту 186.1 статті 186, пунктів 198.1, 198.5, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 ПК України., оскільки ним завищено суму ПДВ. яка підлягає бюджетному відшкодуванню на 1821341,00 грн;

- пункту 44.1 статті 44, пункту 186.1 статті 186, пунктів 198.1, 198.5, 198.6 сатті 198, пункту 201.1 статті 201 ПК України, оскільки ним завищено від`ємне значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного, періоду на суму 9776,0 грн;

- пункту 201.10 статті 201, пункту 192.1 статті 195 ПК України в результаті чого встановлено порушення термінів реєстрації податкових накладних та відсутність реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму податку на додану вартість 13632,00 грн, в тому числі за жовтень 2019 року в сумі 140,00 грн, за січень 2020 року в сумі 642,00 грн, за лютий 2020 року в сумі 299,00 грн, за березень 2020 року в сумі 868,00 грн, за квітень 2020 року в сумі 527,00 грн, за травень 2020 року в сумі 829,00 грн, за червень 2020 року в сумі 704,00 грн, за липень 2020 року в сумі 1273,00 грн, за серпень 2020 року в сумі 1911,00 грн, за вересень 2020 року в сумі 1004,00 грн, за жовтень 2020 в сумі 1033,00 грн, за листопад 2020 року в сумі 896,00 грн, за грудень 2020 року в сумі 1643,00 грн, за січень 2021 року 1863,00 грн та зазначено, що у відповідності норм Закону України № 533-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до ПК України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19) штрафні санкції за період з березня 2020 року по січень 2021 року застосовуватись не будуть.

Не погоджуючись із висновками перевірки, позивач подав до контролюючого органу заперечення на акт перевірки, однак відповідач листом від 12 травня 2021 року № 1591/12/03-20-07-11 вирішено висновок про результати перевірки залишити без змін.

В подальшому, на підставі акту перевірки від 07 квітня 2021 року № 3065/07-11/42445219 ГУ ДПС у Волинській області винесено оскаржувані податкові повідомлення рішення від 13 травня 2021 року № , яким визначено завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового періоду) періоду на 9776,00 грн., та від 13 травня 2021 року № , яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 2276676,25 грн, в тому числі: за податковими та/або іншими зобов`язаннями 1821341,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 455335,25 грн.

Не погодившись із винесеними податковими повідомленнями-рішеннями позивач оскаржив їх до суду.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

З матеріалів справи встановлено, що ТзОВ «ДК Оіл Груп» є постачальником товару - олії соєвої для ТзОВ «ДЛК КОМПАНІ», при цьому на кожну операцію укладається окремий договір. Реальність господарської операції між вказаними юридичними особами підтверджується наявними в матеріалах справи договорами на поставку соєвої олії нерафінованої, сертифікатами якості, довідками, в яких постачальник вказує на технологічний процес переробки соєвих бобів, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, видатковими накладними, рахунками на оплату, товарно-транспортними накладними.

Всі вищевказані договори є типовими, для придбавання, постачання та подальшої реалізації товару.

Фіскальний орган зазначає, що обставини, викладені в Акті перевірки, свідчать про відсутність у контрагента матеріально-технічної і технологічної можливості для самостійного здійснення виду діяльності у зв`язку з відсутність основних засобів та необхідної кількості трудових ресурсів для здійснення господарської діяльності.

Однак, аналіз реальності господарської діяльності здійснюється на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

При дослідженні реальності господарських операцій судом підлягають встановленню обставини: фактичне вчинення операцій з придбання товарів, що пов`язані з рухом та зміною зобов`язань чи власного капіталу; належне оформлення платником податків відповідних первинних бухгалтерських документів; наявність у сторін правочинів матеріальних, трудових, технічних та технологічних ресурсів; фактична можливість виконання умов правочинів їх сторонами; оцінка наданих позивачем до перевірки та суду первинних документів, зокрема щодо належного їх оформлення (форма, зміст, зазначення необхідних реквізитів).

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2018 в справі 826/2747/13-а.

Крім того, відповідач не заперечує факту здійснення оплати за поставлені товари та надані послуги відповідно до Договорів з вказаним контрагентом.

Відповідно до пункту 44.1. статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування (абзац 1 пункту 44.2 статті 44 ПК України).

Водночас, статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон № 996-XIV) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, податкові накладні, видаткові накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за умови наявності усіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені нормами чинного законодавства.

Відтак, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Статтею 1 Закону № 996-XIV встановлено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Частиною 1 статті 9 Закону № 996-XIV встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Пунктом 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (далі - Положення № 88) визначено, що первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Порядком складання декларації з податку на прибуток підприємства, затвердженого наказом ДПА України від 29.03.2003 № 143, передбачено, що дані, наведені в декларації, повинні підтверджуватись первинними документами обліку та відповідати податковому обліку (звітності).

Статтею 9 Закону № 996-XIV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені підчас здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення.

Згідно з пунктом 2.1 Положення № 88 під первинними документами розуміють документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 2.4 Положення № 88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назву документа (форми), дату і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильності її оформлення, особистий чи електронний підпис особи, що брала участь у здійснені господарської операції. Крім того, підпис на документі може бути скріплений печаткою (п. 2.5 Положення № 88).

Господарські операції, які були предметом дослідження в ході проведення перевірки, відповідають видам діяльності позивача та його контрагента. Станом на час здійснення господарських операцій такі були зареєстрованими належним чином. Жодних ознак фіктивного підприємництва щодо таких не встановлено.

Всі представлені позивачем документи відповідають вимогам, встановленим Законом № 996-XIV до первинних документів, не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності та в сукупності з іншими доказами підтверджують реальність здійснення господарських операцій позивача з контрагентом.

Нереальність господарських операцій на думку ГУ ДПС у Волинській області випливає із того, що в деяких сертифікатах якості не вірно вказано місяць виробництва товару - олії соєвої, однак суд вважає за доцільне зазначити, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, так само як і помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податку у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Сертифікати якості не є документами бухгалтерського чи податкового обліку, а є лише документом, що посвідчує якість товару, а не факт проведення господарської операції, тому недоліки в таких сертифікатів самі по собі не можуть свідчити про відсутність господарської операції.

Такі висновки суду, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2021 року у справі № 804/2317/18.

Стосовно доводів контролюючого органу про те, що зазначення у податкових накладних при придбані товарно-матеріальних цінностей та митних деклараціях при їх реалізації на експорт коду УКТ ЗЕД та унеможливлює ідентифікувати товар (олія соєва), суд першої інстанції вірно зазначив, що код УКТ ЗБД та , як і ДСТУ 4534:2006 стосуються товару - олія соєва, а особливості та цілі застосування товару - олія соєва (для виготовлення жирів, майонезу, кормів для тварин тощо) не мають жодного значення для ідентифікації товару, оскільки коди УКТ ЗЕД у податкових накладних та митних деклараціях вказано вірно.

При цьому, наявність деяких помилок чи неточностей у їх оформленні, зокрема відсутність прізвища особи-одержувача у видатковій накладній, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.06.2018 у справі № 826/11879/13-а.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Аналізуючи вищевказані норми, колегія суддів зазначає, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.

Відтак, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України встановлено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд зазначає, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від господарських та виробничих можливостей контрагента. Відсутність за твердженням відповідача у контрагента власних або орендованих основних засобів не свідчить про безтоварність операцій.

Відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно- господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладеним ним договорам.

Відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів також не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16.01.2018, 15.05.2018, 11.09.2018 у справах №№ 826/1398/14, 810/4391/16, 804/4787/16 відповідно.

Також відповідач, доводячи нереальність господарських правовідносин позивача з ТзОВ «ДК Оіл Груп», контролюючий орган вказує, що згідно рішення від 23 квітня 2021 року про відповідність/невідповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку ТзОВ «ДК ОІЛ Груп» відповідає пункту 8 Критеріїв ризиковості платника податку, разом з тим, відповідач не надав доказів на підтвердження вказаних обставин та обізнаність позивача щодо неправомірності його контрагента та злагодженості дій між ними.

Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів у ланцюгу постачання за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Такий висновок відповідає сталій правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема в постановах від 20 березня 2020 року по справі № 813/5407/15, від 10 квітня 2020 року по справі № 440/1082/19, від 30 червня 2020 року по справі № 440/426/19, від 10 липня 2020 року по справі № 815/146/13-а

Окрім того, під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 826/6280/13-а, від 27 березня 2018 року № 816/809/17.

Крім того, використані відповідачем інформаційні бази даних податкового органу не мають статусу офіційних і можуть містити помилки, які впливають на правовий статус платника податку. Тому вони не можуть розглядатись, як належні докази у справі. До того ж, чинним законодавством не передбачена належність таких баз до засобів доказування.

Програмне забезпечення (інформаційні бази) ДПІ до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків, не відноситься. Такі дані не є належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо платника податків - позивача, та доказом несплати ним податку, якщо спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності.

При проведенні вказаного аналізу контролюючий орган обмежився лише даними Єдиного державного реєстру податкових накладних, що є невірним, оскільки відповідач виключив можливість контрагентів придбавати послуги та роботи в інших суб`єктів господарювання, які не є платниками податку на додану вартість та які обрали інші системи оподаткування, наприклад спрощену.

Колегія суддів не приймає також до уваги доводи апелянта який обґрунтовує свої висновки покликаннями на наявність кримінальних проваджень відносно посадових осіб контрагентів позивача та їх контрагентів, оскільки факт порушення кримінальної справи не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій. Відтак, наявність кримінальних проваджень, що перебуває у правоохоронних органів, які здійснюють його розслідування за фактом фіктивного підприємства, саме по собі не може мати юридично-правове значення.

Крім того, сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача та його контрагентів не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі № 809/1139/17.

Відтак, всі господарські операції, в реальності яких у контролюючого органу виникли сумніви, підтверджено належним чином оформленими первинними документами та не спростовано відповідачем.

Щодо висновків акту перевірки про списання паливно-мастильних матеріалів, придбаного за паливними картками, без підтвердження первинними документами, а саме не надано документів, що підтверджують факт заправки/отоварення на АЗС по паливних картках, а саме чеків РРО, у зв`язку із чим було прийняте податкове повідомлення рішення від 13 травня 2021 року № , апеляційний суд зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що придбання паливно-мастильних матеріалів за паливними картками здійснювалося позивачем згідно із договором поставки партіями з використанням паливних карток від 02 січня 2020 року № ПГВ02-253 та договором поставки нафтопродуктів оптовими партіями від 03 січня 2020 року № 02-609, укладеними з ТзОВ «ВОГ КАРД», а також договором поставки нафтопродуктів оптовими партіями від 01 грудня 2020 року №040406-01/12/2020-ПГ3362, укладеним з ТзОВ «ВЕСТ КАРД».

На підтвердження факту придбання карток на пальне позивачем було надано наказ на передачу паливних карток від 03 січня 2020 року № 32/2, подорожні листи, акти списання пального, видаткові накладні на отримання товару, акти приймання передачі товарів до Договору поставки партіями з використанням паливних карток, акти звірки взаєморозрахунків та відомості по транзакціях по паливних картках в розрізі кожної окремої паливної картки.

На думку позивача, під час перевірки інспекторам були надані первинні документи, які у своїй сукупності підтверджують факт придбання ПММ на АЗС у контрагентів та їх отоварення, а відсутність фіскальних чеків РРО сама по собі та за умови наявності інших первинних документів не є перешкодою для оприбуткування пального на баланс підприємства та його списання у зв`язку із використанням у господарській діяльності, однак апеляційний суд не погоджується із такими доводами, з огляду на наступне.

Пунктом 9 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1442 (далі Правила № 1442), визначено, що розрахунки за реалізовані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із використанням електронних платіжних засобів, паливних карток, талонів, відомостей на відпуск пального тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з продукцією споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару.

Особливості порядку продажу нафтопродуктів за готівку та/або у безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, талонів, відомостей на відпуск нафтопродуктів тощо) встановлюються інструкцією, яка затверджується спільним наказом Міненерговугілля, Мінекономрозвитку, Мінінфраструктури.

Відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 № 281/171/578/155 (далі - Інструкція) відпуск нафтопродуктів через АЗС може здійснюватися за готівку (пункт 10.3.1), за відомостями (за безготівковими розрахунками на підставі договорів між підприємством і споживачем) (пункт 10.3.2), за талонами (пункт 10.3.3), за платіжними картками (пункт 10.3.4).

Відповідно до пункту 14 Правил № 1442 автомобілів та інших транспортних засобів населенню провадиться операторами АЗС через паливо-, масло- та газороздавальні колонки.

Порядок здійснення розрахункових операцій, зокрема у сфері торгівлі, визначений нормами Закону України від 6 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - Закон № 265/95-ВР), згідно з пунктами 1, 2 статті 3 якого суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані:

1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;

2) видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

Для реєстрації розрахункових операцій на АЗС в Державному реєстрі реєстраторів розрахункових операцій зареєстровані спеціалізовані електронні контрольно-касові апарати, які забезпечують реєстрацію грошових коштів і надання розрахункових документів у єдиному технологічному циклі з відпусканням нафтопродуктів. Відпуск нафтопродуктів операторами АЗС через паливо-, масло- та газороздавальні колонки без проведення реєстрації операції з відпуску технічно виключається.

Предметом доказування при визначенні правильності винесення контролюючим органом податкового повідомлення-рішення від 13 травня 2021 року № в частині зменшення від`ємного значення, що зараховується до податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на 9776,00 грн, є обставини щодо придбання ТзОВ «ДЛК Компані» нафтопродуктів через мережу АЗС на підставі придбаних у ТзОВ «ВОГ КАРД» та ТзОВ «ВЕСТ КАРД» паливних карток.

Крім того, відповідно до пунктів 3.2 договору від 02 січня 2020 року № ПГВ02-253, укладеного між позивачем та ТзОВ «ВОГ КАРД», та договору поставки нафтопродуктів оптовими партіями від 01 грудня 2020 року № 040406-01/12/2020-ПГ3362, укладеного з ТзОВ «ВЕСТ КАРД», підтвердженням фактичного отримання покупцем товарів (послуг) та точці обслуговування в асортименті, кількості та ціні є Чек, що видається покупцю.

Аналогічний порядок визначений і пунктом 3.7 договору від 03 січня 2020 року № 02-609, відповідно до якого, видача (передача) товарів покупцю підтверджується фактом отоварення картки на пальне (тобто повернення постачальнику картки на пальне в обмін на виданий (переданий), ним товар, що підтверджується чеком касового апарату (РРО).

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд критично оцінює доводи позивача про те, що відсутність фіскальних чеків РРО не є перешкодою для оприбуткування пального на баланс підприємства та його списання оскільки, нормами вищезазначених договорів передбачено, що обов`язковою умовою поставки товару є видача чеку.

Таким чином, видача палива зі зберігання покупцю підтверджується фактом використання паливної картки в мережі АЗС в обмін на видане паливо зі зберігання, що підтверджується чеком РРО.

Згідно частини першої статті 9 Закону № 996-XIV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію, та який є і підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Враховуючи вищенаведене, фіскальний чек РРО з АЗС є первинним документом, що підтверджує факт отоварення за паливними картками, скретч-картками/талонами на пальне.

У свою чергу, водій службового автомобіля обов`язково має надати до бухгалтерії такий чек, як підтвердження факту отоварення талону/скретч-картки, виданому йому в підзвіт та підставі такого чека кількість отриманого на АЗС пального записати, в подорожній лист.

Подорожні листи призначені для обліку транспортної роботи та списання витраченого пального на загальний пробіг службових автомобілів, тоді як чеки РРО в даному випадку є підставою для оприбуткування пального на баланс підприємства та подальшого їх списання у використання.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що у наданих позивачем актах списання ПММ відсутнє зазначення автомобіля на який списувались ПММ, а у подорожніх листах легкового автомобіля відсутня інформації на підставі підтверджуючих документів щодо ПММ згідно паливних карток.

Враховуючи вимоги Закону № 265/95-ВР, а також умови укладених позивачем договорів поставки нафтопродуктів, допустимим доказом операції з відпуску (продажу) пального на АЗС в розумінні приписів статті 74 КАС України є розрахунковий документ, роздрукований реєстратором розрахункових операцій.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 лютого 2019 року у справі № 825/2075/17, від 12 листопада 2019 року у справі № 620/4196/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 460/212/19, від 09 березня 2021 року у справі № 160/3026/19.

Таким чином, з огляду на відсутність у позивача розрахункових документів, роздрукованих реєстратором розрахункових операцій на операції з відпуску (продажу) пального, у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 13 травня 2021 року № слід відмовити.

Щодо часткового задоволення заяви позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Згідно зі статтею 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Приписи частини третьої статті 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Статтями 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Положеннями частини п`ятої статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.

Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі також ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 14.11.2019 по справі № 826/15063/18, згідно яких, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Апеляційний суд зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

З матеріалів справи встановлено, що між ТзОВ «ДЛК Компані» та адвокатом укладено договір про надання професійної правничої допомоги від 14 квітня 2021 року, згідно умов якого вартість правової допомоги у суді першої інстанції визначено у твердій сумі та становить 50000,00 грн, які сплачені 15 квітня 2021 року та просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Волинській області вказані витрати на правову допомогу адвоката.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: договір про надання правової допомоги від 14 квітня 2021 року, платіжне доручення від 15 квітня 2021 року № 1201, акт приймання-передачі професійної правничої допомоги (адвокатський послуг) від 29 вересня 2021 року до договору про надання професійної правничої допомоги від 14 квітня 2021 року.

Зокрема, як убачається із акту приймання-передачі професійної правничої допомоги (адвокатський послуг) від 29 вересня 2021 року адвокат надав професійну правничу (правову) допомогу у спорі з ГУ ДПС у Волинській області про оскарження акта перевірки від 14 травня 2021 року № 3971/07-03/42445219 та визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень прийнятих за результатами перевірки на основі вказаного акту, яка включала: виїзд за місцем знаходження клієнта. Консультація щодо порядку оскарження ППР. Окреслення необхідних документів на підтвердження реальності господарських операцій з ТзОВ «ДК ОІЛ ГРУПП» та використання пального у господарських цілях Товариства при судовому оскаржені ППР; попередній аналіз перспективності заявлення позову до Волинського окружного адміністративного суду про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13 травня 2021 року № та № ; аналіз контрагента ТзОВ «ДК ОІЛ ГРУПП» на реальність ведення господарської діяльності - виробництво соєвої олії; аналіз судових рішень та ухвал, в яких згадується ТзОВ «ДК ОІЛ ГРУПП» (касаційні, господарські та кримінальні провадження); аналіз судової практики щодо оскарження ППР в подібних спорах (по ПДВ в частині поставок соєвої олії та палива); перевірка документів бухгалтерського та господарського обліку на підтвердження господарських операцій з ТзОВ «ВОГ КАРД», ТзОВ «ВЕСТ КАРД» та ТзОВ «ДК ОІЛ ГРУПП»; узагальнююча консультація, узгодження правової позиції та переліку документів перед підготовкою позовної заяви до суду з клієнтом; підготовка позовної заяви до суду, узгодження позовної заяви з клієнтом, коригування та уточнення змісту позовної заяви; виготовлення примірників позовної заяви з додатками для суду та відповідача; подача позовної заяви до Волинського окружного суду; відстежування руху позовної заяви на сайті Волинського окружного суду; участь у підготовчих судових засіданнях; аналіз відзиву відповідача; аналіз узагальнюючих консультацій доданих відповідачем у підготовчому судовому засіданні; участь у судових засіданнях, а клієнт прийняв згадану професійну правничу (правову) допомогу.

Загальна вартість робіт (наданих послуг) в сумі 50000,00 грн була сплачена позивачем адвокату згідно із платіжним дорученням від 15 квітня 2021 року № 1201.

У кожному із перерахованих документів міститься детальний опис усіх наданих послуг саме у цій справі, тобто наявні усі дані, які дають можливість ідентифікувати кожну надану послугу та прослідкувати взаємний зв`язок із даними спором.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, перелічивши надані позивачем докази у підтвердження витрат на правничу допомогу та зазначаючи про наявність цих документів в матеріалах справи, надав повну оцінку цим документам на предмет їх належності, допустимості та достатності щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема, дослідив обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, зазначений в тому числі в акті наданих послуг (правової допомоги), складність та якість складених документів, співмірність розміру витрат витраченому адвокатом часу, ціні позову.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що аналіз судової практики щодо оскарження ППР в подібних спорах, перевірка документів бухгалтерського та господарського обліку на підтвердження господарських операцій з ТзОВ «ВОГ КАРД», ТзОВ «ВЕСТ КАРД» та ТзОВ «ДК ОІЛ ГРУПП», підготовка позовної заяви до суду, узгодження позовної заяви з клієнтом, коригування та уточнення змісту позовної заяви є єдиним комплексом дій, що охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду, а визначення суми гонорару за кожну з зазначених дій не є виправданим, а тому підлягає зменшенню.

Окрім того, послуга з аналізу контрагента ТзОВ «ДК ОІЛ ГРУПП» на реальність ведення господарської діяльності - виробництво соєвої олії фактично включає у себе послугу з аналізу судових рішень та ухвал, в яких згадується ТзОВ «ДК ОІЛ ГРУПП» (касаційні, господарські та кримінальні провадження), а послуга із узгодження правової позиції та переліку документів перед підготовкою позовної заяви до суду з клієнтом по суті дублює послугу з узгодження позовної заяви з клієнтом, коригування та уточнення змісту позовної заяви.

Також серед наданих послуг вказаного аналіз відзиву відповідача та аналіз узагальнюючих консультацій доданих відповідачем у підготовчому судовому засідання, однак відповіді на відзив ТзОВ «ДЛК Компані» подано не було.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

При цьому відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив про неспівмірність заявленої позивачем суми, оскільки така є явно завищеною для даної категорії справ.

Однак, безпідставними є доводи апеляційних скарг та такими, які спростовуються оскаржуваним судовим рішенням щодо неспівмірності стягнених витрат на правничу допомогу, оскільки суд першої інстанції належним чином оцінив докази, надані позивачем, а також врахував критерії об`єктивного визначення розміру гонорару за послуги адвоката, з урахуванням конкретних обставин.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див. серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

У п. 58 Рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також Суд в пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції» визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛК Компані» та Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року та додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 140/5295/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді В. Я. Качмар
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 21.01.2022