Справа № 260/427/21
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/427/21 пров. № А/857/18459/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового зсідання Волошин М.М.

за участю представників сторін:

від відповідача Пензов С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Закарпатської митниці Держмитслужби на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 (головуючий суддя Гаврилко С.Є., проголошено о 08:52:33 в м. Ужгород, повний текст складено 25.08.2021) у справі № 260/427/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , в особі представника Левицького Андрія Олександровича, звернувся з позовом до Закарпатської митниці Держмитслужби, яким просив: - визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, винесені Закарпатською митницею Держмитслужби від 16.10.2020 № 9 та № 9.

В обгрунтування своєї позиції позивач зазначає, що донарахування грошових зобов`язань за спірними податковими повідомленнями-рішеннями зумовлено не підтвердженням походження товарів з Європейського Союзу за наслідками документальної невиїзної перевірки. Позивач стверджує, що відповідач безпідставно переглянув та відмовив позивачу у застосуванні преференційного режиму оподаткування товарів, що ввозилися з території Європейського Союзу та були випущені у вільний обіг на території України за наслідками їх митного оформлення. Зазначає, що ні у іноземних митних органів, ні митних органів України на час митного оформлення товарів, які ввозилися на територію України не виникало сумнівів щодо документів, які подавалися позивачем для митного оформлення товарів. Такі документи в повній мірі відповідали встановленим вимогам, ідентифікували товари, підтверджували походження товарів з Європейського Союзу та надавали позивачу право на застосування преференційного режиму оподаткування при їх митному оформленні. Матеріали справи не містять доказів які б спростовували відомості про Європейське походження товарів та встановлювали, що країною походження товарів є країна, яка не входить до числа країн Європейського Союзу. Відповіді компетентних органів іноземних держав є неперекладеними на Українську мову, а відтак не є належними та допустимими доказами у справі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Закарпатської митниці Держмитслужби від 16 жовтня 2020 року № 9. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Закарпатської митниці Держмитслужби від 16 жовтня 2020 року № 9.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права апелянт просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. Зокрема апелянт посилається на наступне. Відповідно до статті 33 Протоколу І «Щодо визначення концепції походження товарів і методів адміністративного співробітництва» до Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, від 27 червня 2014 року та у порядку визначеному наказом Держмитслужби від 13 вересня 2010 року № 1050 було ініційовано направлення запиту щодо перевірки уповноваженими органами Німеччини декларацій інвойсів, складених експортерами цих країн на рахунках, фактурною вартістю товарів, що не перевищує 6000 Євро, і виданих уповноваженими органами сертифікатів з перевезення (походження) товару форми EUR.1. У відповідь на запити відповідача, листами ДФС України та Державної митної служби України доведені відповіді уповноважених органів Німеччини щодо не підтвердження достовірності й правильності складених експортерами декларацій інвойсів і виданого відповідним митним органом сертифікату з перевезення (походження) товару EUR.1 та не підтвердження, за виявлених обставин, преференційного походження оформлених на адресу позивача товарів. За результатами проведення документальної невиїзної перевірки прийнято рішення про неправомірність застосування підстав для надання (отримання) пільги і звільнення від оподаткування за преференцією (410) та сплати ввізного мита за зниженим (тарифна преференція) рівнем ставки ввізного мита, передбаченого Угодою для товарів, що імпортуються з території Європейського Союзу та мають преференційне походження. З врахуванням належної ставки ввізного мита розраховано суму заниження податкових зобов`язань позивача. Результати перевірки стали підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

Представник відповідача в судовому засіданні, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказав про наявність висновку щодо застосування норми права, що викладений у постанові Верховного суд, що ухвалена у справі № 240/7093/19 року та просив при вирішенні спору такий висновок врахувати.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступного.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність поданого позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.

02 жовтня 2020 року Закарпатською митницею Держмитслужби складено Акт № 0072/20/7.7-19/ Про результати документальної невиїзної перевірки громадянина ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) дотримання законодавства України з питань митної справи щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів в частині обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування по митній декларації типу ІМ 40 ДЕ від 19.01.2018 № UA305160/2018/001429 (далі по тексту акт перевірки).

У висновках акту перевірки зазначено, що документальною невиїзною перевіркою встановлено порушення ОСОБА_1 : 1) пункту 1 статті 16 Протоколу 1 до Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами - членами, з іншої сторони, ратифікованої Законом України від 16 вересня 2014 року № 1678-341, та статті 15 пункту 1 Доповнення І до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження, ратифікованої Законом України від 08 листопада 2017 року № 2187-VIII, в частині відсутності підтвердження статусу преференційного походження товарів ввезених за деклараціями інвойс та сертифікатом з перевезення (походження) товару EUR.1 як такими, що походять з певної країни в розумінні Протоколу 1 і Доповнення 1 та підпадають під дію цієї Угоди, статті 36 частини 7, статті 257 частини 1, статті 270 частини 1, статті 281 частини 1 Митного кодексу України від 13 березня № 4495-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита за митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ від 19.01.2018 № UA305160/2018/001429, на загальну суму 1330,91 грн; 2) статті 190 пункту 190.1 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті податку на додану вартість за митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ від 19.01.2018 № UA305160/2018/001429 на загальну суму 1330,91 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення: № 9 від 16 жовтня 2020 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на нафтопродукти, транспортні засоби (крім тз, що були ввез. на митну территорію України та поміщенні в м.р. транзиту…) на загальну суму 8380,19 грн., в тому числі за податковими зобов`язаннями 6654,55 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 1663,64 грн.; № 9 від 16 жовтня 2020 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем ПДВ з ввезених на митну територію України товарів на загальну суму 1663,64 грн., в тому числі за податковими зобов`язаннями 1330,91 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 332,73 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Законом України № 1678-VII від 16.09.2014р. ратифіковано Угоду про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами - членами, з іншої сторони, від 27.06.2014р.

Відповідно до пункту другого статті 26 розділу IV вказаної Угоди термін «походження» означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі І до цієї Угоди «Щодо визначення концепції «походження товарів» і методів адміністративного співробітництва».

Згідно з пункту першого статті 16 цього Протоколу товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію Угоди за умови подання одного з таких документів: - сертифікату перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у додатку III до Протоколу, або - у випадках, вказаних у статті 22 (1) Протоколу, - декларації інвойс, наданої експортером до інвойсу, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати.

Відповідно до статті 22 вказаного Протоколу декларація інвойс може бути складена експортером будь-якої партії товару, що складається з одного чи декількох місць товарів, що походять з певної країни, сукупна вартість яких не перевищує 6000 євро.

Згідно з частиною третьою статті 2 зазначеного Протоколу експортер, який складає декларацію інвойс, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни експорту надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цього протоколу.

Відповідно до статті 33 цього Протоколу митні органи країни імпорту мають право здійснювати подальші перевірки підтвердження походження товару у довільному порядку або тоді, коли мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статус і походження відповідних товарів або виконання інших вимог даного Протоколу.

Згідно статті 43 Митного кодексу /МК/ України документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару.

Пунктом 1 частини третьою статті 44 МК України передбачено, що у разі ввезення товару на митну територію України сертифікат про походження товару подається обов`язково на товари, до яких застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

Відповідно до частини другою статті 36 МК України країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 36 МК України передбачено, що країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі.

Частиною п`ятою статті 280 МК України визначено, що ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

До товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з, держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 281 МК України передбачено, що допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори.

Окрім цього, частиною першою статті 45 МК України визначено, що у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, орган доходів і зборів може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей.

Відповідно до статті 345 частини 1 МК України документальна перевірка - це сукупність заходів, за допомогою яких митні органи переконуються у правильності заповнення митних декларацій, декларацій митної вартості та в достовірності зазначених у них даних, законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України або на територію вільної митної зони, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України або за межі території вільної митної зони, а також своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних та інших платежів, а також пені, контроль за справлянням яких покладено на митні органи.

Згідно із статтею 351 частиною 2 пунктом 2 МК України документальна невиїзна перевірка проводиться у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих митному органу документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

У відповідь на запити Закарпатської митниці ДФС в частині перевірки декларацій інвойсів, складених на експортних інвойсах, на адресу Закарпатської митниці ДФС листом ДФС України від 29 січня 2019 року доведено відповіді уповноваженого органу Німеччини від 09 січня 2019 року № Z4215 F-942/18-1, яким повідомлено, що перевірена декларація інвойс від 08 січня 2018 року № 2018-0124 не відповідає вимогам щодо достовірності й правильності, та не підтвердження, за виявлених обставин, преференційного походження транспортного засобу в рамках Протоколу І до Угоди.

В матеріалах справи наявний лист ДФС України від 29 січня 2019 року № 2765/7/99-99-19-04-02-17, яким на запит Закарпатської митниці ДФС направлено лист уповноваженого органу Німеччини від 09 січня 2019 року № Z4215 F-942/18-1, яким не підтверджено преференційне походження транспортного засобу, зазначеного у інвойсі. В матеріалах справи також знаходяться додатки до вказаного листа ДФС України складені іноземною мовою без перекладу на Українську мову. Такий переклад був наданий суду 05 липня 2021 року.

Однак, відповідачем до матеріалів справи не надано запитів для проведення перевірки уповноваженими органами Німеччини декларацій інвойсів і виданих уповноваженими органами сертифікатів з перевезення (походження) товару форми EUR.1.

Із наявного у справі листа ДФС України про направлення відповіді компетентного органу Німеччини на адресу відповідача не можливо встановити його відношення до позивача, до митної декларації, яка була предметом перевірки та декларації інвойсу та сертифікату з перевезення (походження) товару форми ЕUR.1, які були використані як підстава для застосування преференції при митному оформленні товарів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави вважати, що лист, виданий компетентним органом Німеччини, на який покликається відповідач, має відношення до позивача, стосуються документів позивача та засвідчують обставини саме так як це сформульовано відповідачем у акті документальної перевірки.

У наданому перекладі результатів перевірки митного органу Федеративної Республіки Німеччини зазначається, що: «… вказаний у доданому повторно сертифікаті походження транспортний засіб не є товаром походження у сенсі Протокол I до Угоди про асоціацію, укладеної між Європейським Союзом та її країнами-членами ЄС з одного боку та Україною з іншого. Сертифікат походження був наданий підприємством, вказаним у рахунку, але походження транспортного засобу ним не підтверджене».

Статтею 16 частиною 1 Протоколу 1 до Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, від 27 червня 2014 року, яка в свою чергу ратифікована Законом України від 16 вересня 2014 року № 1678-VII, (далі по тесту Протокол 1, Угода) унормовано, що товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів: (a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку III до цього Протоколу; або (b) у випадках, вказаних у статті 22(1) цього Протоколу, декларація, що надалі іменуватиметься «декларацією інвойс», надана експортером до інвойса, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інвойс наведений у Додатку IV до цього Протоколу.

У відповідності до статті 22 частини 2 Протоколу 1, Декларація інвойс може бути складена, якщо розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і відповідають іншим вимогам цього Протоколу. Експортер, який складає декларацію інвойс, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни експорту надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Складання декларації інвойс здійснюється експортером шляхом штампування, машинописного чи поліграфічного друкування на інвойсі, повідомленні про доставку чи іншім комерційнім документі декларації, текст якої наведено у Додатку до цього Протоколу, з використанням однієї з мовних версій, викладених у цьому Додатку, і згідно з чинним законодавством країни експорту. Якщо декларація складена від руки, це має бути зроблено чорнилом і друкованими літерами. Декларації інвойс мають бути власноручно підписані експортером, що їх склав.

Позивачем додано до матеріалів справи документи передбачені митним законодавством та Угодою, на підставі яких здійснювалося митне оформлення товарів, що увозилися на територію України із застосуванням преференції.

Статтею 19 частиною 2 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

У відповідності до статті 33 частини 5 Протоколу 1, митні органи, на запит яких була здійснена перевірка, мають бути повідомлені про її результати якомога раніше. Ці результати повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними та чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і відповідають іншим вимогам цього Протоколу. Тобто цією нормою встановлено, що результати перевірки повинні чітко вказувати на достовірність чи недостовірність документів.

У відповідності до статті 33 частини 6 Протоколу 1, якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції.

Відповідно до цієї норми митні органи, що подали запит, у спірному випадку відповідач, повинен відмовити у наданні права на преференції. Таким чином, судом резюмується, що у відповідності до цієї норми відмова у наданні права на преференції можлива лише у тому випадку, коли така преференція не була надана. У спірному ж випадку преференція позивачеві була надана, та відповідно ним використана, ще заздалегідь до здійснення відповідної перевірки відповідно до Угоди та Протоколу 1.

Суд зазначає, що у відповідності до зазначеної вище норми Протоколу 1 результати таких перевірок повинні чітко вказувати на два елементи 1) чи є перевірені документи саме достовірними та 2) чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і відповідають іншим вимогам цього Протоколу.

У відповідності до результатів такої перевірки, такі, зокрема не, містять інформації про достовірність документів, які перевірялися. Навпаки компетентні митні органи заявляють про те, що сертифікат походження був наданий підприємством, вказаним у рахунку, однак походження транспортного засобу ним не підтверджене. Тобто сертифікат видавався експортером та, відповідно, й ним зазначалася відповідна інформація, яка наявна в такому сертифікаті.

Аналізуючи у сукупності положення статті 33 Протоколу 1 суд відзначає, що митні органи країни імпорту можуть вирішити призупинити надання преференційного режиму для товарів, щодо яких здійснюється перевірка, до надходження результатів цієї перевірки (частина 4 статті 33 Протоколу 1).

В той же час, якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції.

З наведеного суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про можливість митного органу відмовити у наданні права на преференцію, однак лише тоді, коли така не була надана. При цьому як свідчать обставини справи позивачу було надано преференцію при митному оформленні товарів для їх випуску у вільний обіг на території України.

Суд також враховує, що імпортуючи товари на територію України позивач для митного оформлення подав передбачені Угодою належні документи на підтвердження походження товарів з Європейського Союзу.

Щодо врахування висновку Верховного суду, який міститься у постанові від 01 березня 2021 року, що ухвалена у справі № 240/7093/19 та про яку зазначав представник відповідача, то суд вважає що викладений у ній висновок не може бути застосований у даних спірних відносинах з огляду на нетотожність спору. Зокрема, необхідно звернути увагу на те, що у спорі, що розглядається відсутні всі переклади (наявні не всі переклади) відповідей (результатів перевірки) компетентних органів країн експорту; результати перевірки, які наявні та перекладені на мову судочинства не містять обов`язкової інформації на предмет достовірності перевірених документи.

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Закарпатської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 у справі №260/427/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 18 січня 2022 року.