Справа № 640/5347/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 640/5347/20

адміністративне провадження № К/990/1509/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мягкова Миколи Олександровича на рішення Окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року у справі №640/5347/20 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Березюка Ігоря Сергійовича, Інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Шахно Романа Івановича, інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Шиян Вадима Миколайовича (0093129); поліцейського роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції капрала поліції Третякову Світлану Олександрівну (0164407), поліцейського роти №1 батальйону №3 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Дронь Юрія Івановича, інспектора роти №1 батальйону №3 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Бадзюка Вячеслава Станіславовича, поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону тактико-оперативного реагування управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Свініцького Ігоря Валентиновича, командира роти №1 батальйону №3 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Крижанського Тимофія Дмитровича про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Департаменту патрульної поліції, Інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Березюка Ігоря Сергійовича, Інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Шахно Романа Івановича, інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Шиян Вадима Миколайовича (0093129), поліцейського роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції капрала поліції Третякову Світлану Олександрівну (0164407), поліцейського роти №1 батальйону №3 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Дронь Юрія Івановича, інспектора роти №1 батальйону №3 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Бадзюка Вячеслава Станіславовича, поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону тактико-оперативного реагування управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Свініцького Ігоря Валентиновича, командира роти №1 батальйону №3 полку №2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Крижанського Тимофія Дмитровича про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, представник позивача вдруге звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), подавши її 10 січня 2022 року засобами поштового зв`язку.

Скаржник просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року, а справу направити на новий розгляд.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги й додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку, що її належить повернути скаржнику з таких підстав.

Так, статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Із змісту касаційної скарги вбачається, що вона подана на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: судове рішення оскаржується з підстав, передбачених пунктом 1 і 2 частини другої статті 353 КАС України.

У цьому контексті скаржник зазначає, що суди не дослідили зібрані докази й помилково розглянули справу у порядку спрощеного позовного провадження.

Проте належного обґрунтування означеної підстави касаційного оскарження судових рішень касаційна скарга не містить.

Так, відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або;

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про недослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Однак такі підстави у касаційній скарзі не викладені.

Водночас якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставини справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Проте у касаційній скарзі скаржник не виклав належного обґрунтування того, як стверджуване ним порушення порядку здійснення адміністративного судочинства унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Скаржник не зазначає, які саме істотні для справи обставини не були встановлені судами через розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Інші доводи та аргументи заявника зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями й обґрунтування такої незгоди посиланнями на нормативно-правові акти України, а також твердженнями про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, що виходить за межі повноважень касаційного суду.

Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги в частині, зокрема, зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року у справі №640/5347/20.

Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мягкова Миколи Олександровича на рішення Окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року у справі №640/5347/20 повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

...........................

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду